Zraněné labuťátko

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na

www.fragment.cz

www.albatrosmedia.cz

Jana Olivová

Zraněné labuťátko – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2022

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Zraněné labuťátko

Nové příběhy se šťastným koncem

Zraněné labuťátko

Jana Olivová

Ilustrovala Zuzana Slánská

Text © Jana Olivová, 2022

Illustrations © Zuzana Slánská, 2022

Cover photos © JNT Visual; Nagel Photography; Tatiana Volgutova; g215 / Shutterstock.com

Publikace vznikla ve spolupráci s Českým svazem ochránců přírody.

ISBN tištěné verze 978-80-253-5614-2

ISBN e-knihy 978-80-253-5639-5 (1. zveřejnění, 2022) (epub)

ISBN e-knihy 978-80-253-5640-1 (1. zveřejnění, 2022) (mobi)

ISBN e-knihy 978-80-253-5638-8 (1. zveřejnění, 2022) (ePDF)

Pro Natálku a Patrika.

Díky vám jsem ta nejhrdější teta na světě.

Oslava narozenin

„Všechno nejlepší! A něco si přej!“

Denisa se zhluboka nadechla a jedním mocným fouknutím uhasila všechny svíčky na dortu. Bylo jich devět. Právě dnes totiž slavila svoje deváté narozeniny. Dort byl nádherný – měl dvě patra, růžovou polevu s marcipánovými kytičkami a uprostřed devítku vysázenou z lentilek. Dělala ho babička, která teď stála vedle Denisy a nadšeně tleskala, stejně jako mamka, taťka, děda a Denisin bráška Šimon. Ten neměl ani tak radost z toho, že má jeho starší sestra narozeniny, jako spíš z dortu, po kterém celou dobu mlsně pokukoval.

„A teď dárky,“ prohlásil tatínek a vytáhl zpoza zad hranatý balíček s růžovou stuhou.

„Vsaď se, že to bude knížka,“ šťouchl do sestry Šimon.

Taťka totiž kupoval knížky skoro vždycky – k narozeninám, k svátkům i mamce k výročí – ale nikomu to nevadilo. Všichni u nich doma četli moc rádi a takhle měli alespoň pořád něco nového. I Šimon, který na konci první třídy ještě nečetl úplně plynule, ale obstojně slabikoval, miloval pohádky a ilustrované příběhy.

Mladší bráška měl pravdu. Když Denisa rozvázala zářivou stuhu a sundala dárkový balicí papír, vykoukla na ni krásně ilustrovaná encyklopedie Panovníci českých zemí.

„Díky moc, tati,“ rozzářila se oslavenkyně, skočila tatínkovi kolem krku a dala mu velkou pusu. Zbožňovala historii a všechno s ní spojené, hlavně cokoli, co se týkalo středověku, rytířů a králů. A tatínek to samozřejmě moc dobře věděl.

Pak přišly na řadu dárky od mamky a od Šimona. Bráška jí vlastnoručně vyrobil přání s motýlky, duhou a pestrobarevnými kytičkami a ze svého kapesného jí koupil parádní oříškovou čokoládu. Od mamky dostala krásné tričko s obrázkem srdce a velikou kytici tulipánů. Tulipány byly její oblíbené jarní květiny, hlavně ty žluté, takže maminku dojatě objala a dala jí pusu na obě tváře.

Potom si před ni stoupli babička a dědeček. „Ehm, ehm,“ odkašlal si děda a pošoupl si na nose svoje brýle s černými obroučkami. „Jak vidíš, my s sebou žádný dárek nemáme.“

To byla pravda. Denisa si všimla, že když přišli, kromě dortu s sebou nic nepřinesli. Že by snad její dárek omylem nechali doma? Nebo ho úplně zapomněli koupit? To určitě ne…

„Je to proto,“ pokračoval dědeček, „že náš dárek nemá hmotnou povahu.“

„Cože nemá?“ vykulil oči Šimon. Očividně z toho byl pěkně zmatený. Úplně stejně jako Denisa, která se nechápavě dívala z jednoho na druhého. Jen rodiče vypadali, že vědí, o co jde, protože se oba usmívali a spiklenecky na sebe mrkali.

Nakonec se nad dětmi smilovala babička. „Děda tím chtěl říct, že ten dárek od nás není žádná věc.“

„A co to teda je?“ dožadoval se odpovědi Šimon. Tohle ve svých šesti letech rozhodně nechápal – jak může existovat dárek, který není věc? Že by to bylo zvíře? To by bylo perfektní, ale rodiče by jim určitě zvíře do jejich třípokojového bytu nepovolili. Nepovolili mu přece ani křečka, kterého přinesl ze školy od spolužáka Tondy, a kterého pak musel jít zase honem vrátit.

Ale Denise se rozzářily oči – už tušila, odkud vítr vane.

„Je to zážitek, že jo?“ vyhrkla nadšeně. Vzpomněla si, jak tatínek dostal ke čtyřicetinám vyhlídkový let balónem, a když přistál rozcuchaný a nadšený na louce za městem, prohlásil, že originální zážitek je ten nejlepší dárek na světě. Že by jí prarodiče taky koupili let balónem? Upřímně doufala, že ne. Výšky jí nedělaly dobře a v balónu by se během letu určitě pekelně bála. Ale kdyby to bylo něco jiného…

„Trefa!“ zatleskal děda. „Je to zážitek. Protože jsi naše velká holka a protože víme, jak máš ráda historii, naplánovali jsme na příští sobotu výlet za památkami do Prahy.“

Denisa tomu nemohla uvěřit. Do Prahy se toužila podívat už od první třídy, ale rodiče hodně pracovali a o víkendech zase chtěli odpočívat, a tak neměli na výlety čas. „Hurá!“ vykřikla a div babičku s dědou radostí neumačkala. Konečně pozná hlavní město, podívá se na Karlův most a uvidí slavný Pražský hrad. Tohle byl ten nejlepší dárek, jaký si mohla představit.

„A co já?“ zamumlal smutně Šimon. Kdyby ségra dostala nějakou normální věc, určitě by mu ji někdy půjčila, o dobrotu by se s ním taky podělila a zvířátko by mohli opečovávat společně, ale co s tímhle nezvyklým „dárkem nehmotné povahy“?

„Ty s námi pojedeš samozřejmě taky,“ pohladila ho babička po rozčepýřených vlasech. „S rodiči je to domluvené. Alespoň si vás oba konečně užijeme celý den.“

„Jupí!“ zaradoval se Šimon a hrnul se k prarodičům, aby je taky objal. Když se k nim pak přidali i smějící se maminka a tatínek, udělali jeden velký objímající se chumel.

Ve škole

Druhý den ráno Denisa přemluvila mamku, aby si hned mohla vzít svoje nové tričko a pochlubit se s ním spolužačkám. Všechny si ho obdivně prohlížely a tak trochu ho Denise záviděly – ale opravdu jen maličko, kamarádsky.

„Teda, je perfektní,“ rozplývala se Žofka, Denisina nejlepší kamarádka a zároveň spolusedící v jedné lavici. „Musím říct mojí mamce, aby mi taky takové koupila.“

„No jasně, to jí řekni. Budeme pak jako opravdová dvojčata,“ zasmála se Denisa.

Že jsou dvojčata, jim z legrace říkali nejen spolužáci, ale i učitelé. Obě dívky měly dlouhé kudrnaté vlasy, Denisa ještě o pár centimetrů delší než Žofka, modré oči a pihovaté nosy. Jediný výraznější rozdíl byl v tom, že Žofka nosila brýle. Jinak byly skoro k nerozeznání. Jakmile se potkaly první den ve škole v první třídě, bylo jim jasné, že si budou rozumět. Obě měly rády zvířata, bavila je historie a taky se podobně oblékaly. Brzy se skamarádily i jejich maminky a svým dcerám schválně kupovaly podobné oblečení, protože věděly, že jim tím udělají radost. Žofka měla navíc narozeniny jen měsíc po Denise, takže na ni čekal dárek poměrně brzy. Když svou mamku hezky poprosí, určitě to triko taky dostane.

Než zazvonilo na první hodinu, rozdala Denisa svým spolužákům bonbóny, a když dorazila paní učitelka, nabídla sladkosti i jí.

„Moc děkuju, Denisko,“ usmála se na ni paní učitelka. „A přeju ti všechno nejlepší, hlavně štěstí, zdraví a spoustu jedniček. Co jsi vlastně všechno dostala?“ zeptala se pak zvědavě.

Denisa jí to vylíčila, a když se zmínila o dárku od babičky s dědou, paní učitelka radostně zatleskala.

„Tak to se báječně hodí! Zrovna za dva týdny máme ve školních osnovách Prahu a její zajímavosti. Nechtěla bys nám udělat takový malý referát o tom, cos tam všechno viděla, až se vrátíš? Samozřejmě bys za něj dostala velikou jedničku.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Nové příběhy se šťastným koncem – Zraněné labuťátko.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.