Byli jsme tu vždycky

Filip Titlbach

Edice N

Hrdinům stonewallských nepokojů

Nechci, aby to zažil někdo další

Tato myšlenka se mi v hlavě automaticky opakuje, kdykoliv si vzpomenu na svá trápení, kdykoliv mi o svých zážitcích a zkušenostech vypráví mí přátelé, kdykoliv o situaci queer lidí píšu texty do novin nebo o nich natáčím podcasty. A v drtivé většině případů to nejsou veselé osudy.

Často jsem přemýšlel nad tím, jak bych mohl pomoct překonat bariéru nepochopení, jak tišit zjitřené emoce, jak vysvětlit zkušenost, která je ze své podstaty nepřenositelná. Hledal jsem způsob, jak zajistit, aby si šikanou, ústrky a násilím nemusely procházet další a další generace queer lidí.

Nenašel jsem ho.

Díky těmto rozhovorům jsem si ale uvědomil, proč tomu tak je. Ono to totiž není možné. Z jednoho důvodu: za své místo ve společnosti jsme byli nuceni bojovat vždycky. I dnes a v této zemi jsme vychováváni tak, abychom si uvědomili, že naše identita může leckoho vyprovokovat, naštvat, pobouřit. Jsme zvyklí ji skrývat, omezovat, případně za ni bojovat. Nejsme zvyklí žít bez limitů.

Není důvod myslet si, že cesta k rovnému postavení ve společnosti bude jednoduchá. Queer lidé byli v dějinách často zatracováni, během totality umlčováni, v mnoha státech vražděni, někde „jen“ vystrnaděni na okraj společnosti. A to i přesto, že existují tak dlouho jako lidstvo samo a byli součástí velkých dějin, dokonce je tvořili. Ne vždy a všude ale měli (a mají) možnost promluvit a být stoprocentně sami sebou.

Jsem vděčný všem, kteří do toho šli. Děkuji jim za vnitřní odvahu a velkou otevřenost, s níž se rozhodli se mnou mluvit. Stejnou měrou děkuji také vám, kteří jste se rozhodli vzít knihu do rukou a konfrontovat jejich příběhy a zkušenosti s vlastním vnímáním queer lidí.

Filip Titlbach

Já

Filip Titlbach

Dlouhá podzemní chodba, napravo železné mříže od šaten, nalevo zeď. Na zádech aktovka plná učebnic pro žáka šesté třídy. Mířím do jídelny na oběd.

Plesk. Přišla zezadu, zákeřně, do pravé tváře, to si vybavuju přesně. Slyším smích, poznávám hlasy dvou spolužáků – větších a nepochybně silnějších, než jsem já. Nerozumím tomu, co se děje.

Chytám se za tvář, ale okamžitě spouštím ruku zpátky dolů. Nechci, aby poznali, že mě to bolí. Usmívám se, automaticky přistupuji na hru, jejíž pravidla neznám.

„Buzerante,“ rozlehne se chodbou. Tuhle nadávku znám, pravý význam slova ale ne. Na oběd už nejdu. Čekám, až kluci zmizí za rohem, a otáčím se směrem k šatnám.

Po cestě domů se dlouho procházím po městě. Kroužím ulicemi sem a tam. Vyhýbám se všem cestám ke škole a autobusovým zastávkám, kde spolužáci čekají na své spoje domů. Chci, aby zarudlý otisk prstů z tváře zmizel. Je mi na zvracení. Klepou se mi kolena. Snažím se přemoct fyzické příznaky strachu.

Ať je večer co nejdelší, ať noc nikdy neskončí, přál jsem si tehdy. Když nezavřu oči, oddálím ráno. V kruhu těchto myšlenek jsem žil několik následujících let. Při pomyšlení na další den se mi zatočil svět. Prvních pár sekund po otevření očí bylo všechno v pořádku. Pak se myšlenky přikradly a ovlivňovaly celý můj den. Vždy do doby, než jsem se musel soustředit na něco jiného. Když se mozek vrátil k sobě, když jsem opět začal vnímat své vlastní tělo a pocity, zase neúnavně přicházely.

Verbální nebo fyzickou ránu mi pak dotyčný uštědřil ještě párkrát. Samotný akt nijak hrozný nebyl. Mnohem horší bylo čekání na další úder.

O pár let později sedím ve svém pokoji před zrcadlem, zírám na sebe, mám stažený žaludek a nedokážu zastavit pláč. Ne kvůli strachu ze šikany – zní to zvláštně, ale na tu už jsem si svým způsobem zvykl, časem se z ní stal jen takový nepříjemný rituál. Součást života. Pláču kvůli slovu, které ve mně otevírá nepříjemné, řezavé a v tu chvíli nepochopitelné pocity. „Buzerante!“ rozléhá se v mé mysli, jako by to slovo někdo zakřičel silným hlasem v obrovské prázdné hale.

Dnes už vím, co znamená.

„Proč já? Proč zrovna já?“ lituju se polohlasem. Ve skutečnosti mě napadají mnohem konkrétnější otázky. Bojím se je ale vyslovit. Proč necítím k holkám totéž co ostatní kluci? Jsem divnej? Proč ve filmech koukám na chlapy, a ne na ženský? Jsem nemocnej? Můžu to vůbec někdy někomu říct? Změní se teď můj život k nepoznání? To už mě budou šikanovat do konce života?

Ty myšlenky vylézaly na povrch s železnou pravidelností. Byly tak urgentní a silné, že nebylo možné se jich za žádnou cenu zbavit. Nezbývalo mi nic jiného než se s nimi postupně vypořádat a najít sílu si na ně odpovědět.

„Kubo? Já ti musím něco říct.“ Seděli jsme s mým nejlepším kamarádem na lavičce před sokolovskou hospodou Maska a já mu po několika zaváháních rozechvělým hlasem oznámil, že jsem na kluky. Neustále jsem se mu omlouval. Měl jsem totiž pocit, že jsem do téhle doby lhal, kým doopravdy jsem. Jakub se vyoutoval pár měsíců přede mnou, a celá situace tak dostala o to trapnější nádech. Po hodině rozhovoru, který byl ale dramatický pouze z mé strany, Jakub trápení ukončil větou: „Prosím tě, ser na to, jdeme na pivo.“

Byla to lehce pronesená slova, která mě zbavila části obrovské tíhy. Takové tíhy, která člověka dokáže takřka znehybnit. Už vím, jak úlevný je coming out.

Po pár měsících jsem se odhodlal říct to mámě. Několik dní jsem si to zkoušel před zrcadlem. Měl jsem neuvěřitelný strach. Dnes nechápu proč, mám skvělou mámu. Tragické myšlenky ale dokážou člověka paralyzovat neskutečným způsobem.

Třikrát jsem se nadechl a vydechl, přišel rychlým krokem do obýváku a vysoukal ze sebe větu, že jsem gay. Máma se na mě chvíli dívala a já na ni. Pak řekla jen: „No a co?“

Ulevilo se mi podruhé. Snad ještě víc než poprvé.

Když jsem nad těmi situacemi později přemýšlel, uvědomil jsem si, kolik trápení a energie mě každý takový coming out stojí. A jak strašně nefér je, že to musím podstupovat. Taky mi došlo, že tím to zdaleka nekončí. Co kamarádi? Spolužáci? Spolupracovníci? Každý další člověk, kterého v životě potkám? To odteď budu muset sbírat sílu na další a další coming out?

Rozhodl jsem se, že ne. Prostě to dělat nebudu. Jednou provždy jsem strhl náplast a vyoutoval se veřejně. A doporučuji to všem, kteří k tomu najdou sílu. Být sám sebou je osvobozující.

Přijetí

Honza Vojtko

Honza Vojtko je známý český psychoterapeut. Absolvoval výcviky v kognitivně-behaviorální terapii, schématerapii, ve své praxi využívá bodyterapii, zabývá se vzděláváním dospělých. Kromě toho také píše knížky pro děti či články pro dospělé. V Deníku N vytvořil podcastovou sérii o vztazích My a mýty, která vyšla ve Studiu N.

Honzo, čím si prochází mladý queer člověk, když si uvědomí, že je jiný?

Nejdřív se přikrádají takové nevinné nebo méně žhavé myšlenky, které naznačují, že by to mohlo být jinak, než jak to mají kamarádi a okolí. Také v tom hraje roli prostředí, ve kterém mladý člověk vyrůstá. V Praze a ve větších městech se s queer lidmi či tematikou pravděpodobněji měl šanci setkat, v menších městech a vesnicích to ale tak silné být nemusí, a proto ty myšlenky mohou mít mnohem větší negativní vliv na prožívání a emoce.

Záleží také na tom, jestli mám možnost své myšlenky s někým probírat?

Ano. Pokud je s nikým nesdílím a jsem na to sám, jejich vliv a dopad může být silně negativní. Jakmile si ale tyto myšlenky připustím, spustí se jejich zkoumání. Náš mozek tohle dilema prostě musí vyřešit a já se začnu poohlížet po klucích nebo holkách, vstupuji do různých situací, které mi mají pomoci tyto myšlenky ozřejmit, tedy potvrdit nebo vyvrátit.

Existují ale také mladí lidé, kteří vyrůstají v silně konzervativních rodinách a kvůli tomuto prostředí si tyto myšlenky takřka nepřipouštějí, vytěsňují je.

Co se pak může stát?

Pokud vytěsňuji tuto oblast svého života, která je naprosto zásadní pro můj psychosexuální vývoj a identitu, mohu začít být až posedlý popíráním této stránky své osobnosti. To se může projevovat i tak, že začnu silně negativně komentovat jakékoli projevy, které neladí s mojí představou, jak má vypadat „správný“ muž či žena, respektive správný heteronormativní vztah, či se vůči nim vymezovat. Existují dokonce psychologické a sociologické výzkumy, které toto potvrzují. Nejsilnější homofobové bývají také nejčastěji latentně homosexuální.

Pokud nemám v pubertě a rané dospělosti šanci prožít a odžít si svoji sexuální a romantickou identitu, může pro mě být v dospělosti velkým překvapením, že mi můj heteronormativní vztah nefunguje, že jsem třeba na služební cestě v opilosti líbal svého kolegu a co to o mně vypovídá. Může to vyústit v opravdický šok a někdy až trauma.

Je v případě starších lidí coming out obecně náročnější prožitek?

To záleží na tom, v jaké fázi života a uvědomění se tento coming out děje. Jsou lidé, kteří o své homosexualitě, bisexualitě nebo třeba asexualitě věděli celou dobu, jen se ji rozhodli z různých důvodů neprojevit, ale vědí o sobě, že jsou queer. Pro ně coming out může být a často i je osvobozující. Konečně se prostě mohou projevit takoví, jací jsou, a nemusí nic skrývat.

Pak se ale může stát, že jsem starší člověk, který tuto svoji stránku opravdu vytěsňoval, vůbec si ji nepřipouštěl a nereflektoval ji. Těchto lidí je sice v našem evropském prostředí čím dál tím méně, ale pořád existují a pro ně to je opravdu silný šok, se kterým se vůbec nemusejí vypořádat. Mohou upadat do stavů silných depresí, úzkostí a někdy i fobických stavů. Ale i s tím se dá pracovat, pokud bude ten který jedinec ochoten vyhledat pomoc.

Má coming out nějaké fáze?

Mnoho psychologů a humanitních vědců a vědkyň určité fáze coming outu popisuje. Většina se shoduje na tom, že jsou v podstatě tři. Tou první je vnitřní uvědomění si, že je něco jinak. O tom už jsme mluvili. Je to fáze, kdy sám se sebou vedu vnitřní dialogy, jak to se mnou je. Procházím intrapersonálními procesy, jako jsou odmítání, deprese, smutek, rezignace a nakonec smiřování se se stavem věcí.

Tato fáze trvá nejdéle. Je v ní spousta zkoušek, do kterých se jedinec dostává a zaplétá. Má tendenci se na různé věci vyptávat svého okolí, ptá se ale jen tak mimoděk, nevysvětluje proč. Jsou to otázky typu: „Zajímá mě, jestli bys třeba dál měla za kamaráda gaye…“

Co je druhou fází?

Tomu se říká sebepřijetí. Je to vyústění procesu smiřování se se stavem věcí. Člověk se zklidní, přestane se vyptávat okolí, trochu se izoluje od dění a jen prožívá a zažívá emoce, které v něm toto zjištění rozpoutává. Někdy je to fáze delší, někdy kratší. Záleží na okolí, ve kterém tento queer člověk žije. Čím nepřátelštější je, tím delší tato fáze může být. Často vede k tomu, že queer člověk takové prostředí opustí. Například se odstěhuje z menšího města do Prahy nebo do Brna. Anebo se naopak rozhodne, že ze své ulity nikdy nevyjde, což vede k patologickým důsledkům.

Třetí fáze je pak vnější coming out?

Ano, ve třetí fázi sděluji svému okolí, jak to se mnou je. A zase záleží jednak na okolí, jednak na konkrétním jedinci, nakolik je emočně silný nebo naopak labilnější. Pokud jsou lidé kolem mě vstřícní, pomůže vnější coming out k mému „dopečení“. To znamená, že moje sebepřijetí se potká s přijetím mého okolí a já mohu pociťovat kompletní pocit psychické svobody. Mohu být, kým jsem, a mám možnost se nadále rozvíjet.

Pokud to tak není, dostávám se silně do konfliktu se svým okolím. Proto jsem zmiňoval psychickou stabilitu a labilitu. Nejvíce záleží na rodině. Pokud je rodina podporující, daleko lépe pak snesu negativní komentáře svého okolí. Pokud není podporující, je to život v pekle.

Co když mě rodiče nebo lidé v blízkém okolí, které mám rád, nepřijmou? Znám i případy rodin, kde matka nebo otec vyhodili své dítě na ulici.

Někdy je rodina nepřijímající už na začátku procesu. Pro její jednotlivé členy to může být šok, se kterým musí chvilku pracovat. Záleží ale na tom, jak dlouho. Většina rodičů prostě tento fakt nepřijme okamžitě. Znám velmi málo rodičů, kteří by při coming outu svého dítěte zajásali: „Jupííí! A jak se jmenuje tvůj přítel?“ I u nich musí dojít k podobnému procesu smiřování a přijetí. Někdy je to rychlejší, někdy ne.

Někdy to ale vyústí až ve zkrat, při kterém dojde k vyobcování z rodiny, a někdy dokonce i ze širší komunity. Mladý člověk se často ocitá takříkajíc na ulici, respektive u kamarádů na gauči, na ubytovně, ti šťastnější pak někde na koleji či na intru. No a někdy i doslova na ulici. Bohužel se ukazuje, že naše společnost rozhodně není tak respektující, jak bychom si přáli nebo byli přesvědčení, že je. K těmto událostem pořád dochází.

O tom, co jsi zmínil, se moc nemluví. Tlak heteronormativní společnosti nedopadá pouze na LGBTQ lidi, ale také na jejich blízké, často ti třeba radí, ať si to necháš pro sebe. Je tedy v pořádku, když tě někdo nepochopí okamžitě a zachová se špatně kvůli svým vlastním obavám?

Rozhodně s tím musíš počítat. Ale strašně těžko se s tím mentálně pracuje. Nic jsem neudělala. Takhle jsem se narodila. Tak proč mám brát ohled na nějaký divný heteronormativní svět, který se bojí? Je to jejich strach, ne můj. Já mám vlastní.

Jenže jak říkáš, ten tlak je občas tak velký, že mu podléháme. K té sociální heteronormativitě se totiž přidávají i náboženské vlivy, které, všimni si, začínají ve 21. století sílit. Takže k myšlenkám, co se mnou udělá společnost, se ještě přidává transcendentální strach, co se mnou bude v „očích Božích“. „Nepropadnu se do pekla? Jaká bude moje karma? Ježíš přece říkal…“ Ono to teď možná zní prapodivně, ale o tomhle opravdu přemýšlíme a stává se to součástí našeho rozhodování.

To je důvod, proč má cokoliv náboženského z makrosociálního hlediska zmizet. Jsme sekularizovaná společnost a jako taková se tak musíme chovat. Ale abych odpověděl… Je samozřejmě v pořádku, že někdo potřebuje ke smíření se se stavem věcí nějaký čas. Ale záleží i na queer jedinci, jestli je ochotný na to čekat a dávat tomu člověku šanci na vytváření nějakého vztahu.

Představ si situaci, že jsi rodič, přijde za tebou tvé dítě a oznámí ti, že je gay, lesba nebo třeba trans. Jak by ses měl správně zachovat?

Já na to neumím všeobecně odpovědět. Jediná věc, která mě napadá, je mít otevřenou náruč a mysl. Být upřímný. Klidně svému dítěti říct, že je to pro mě šok, že potřebuju čas, ale zároveň mu sdělit, že to neznamená, že ho odmítám, jen si potřebuju něco odžít.

Ptejte se svého dítěte, jak se má, co cítí, sdělujte mu, jak se cítíte vy, na co myslíte, čeho se bojíte. Není potřeba dělat velká gesta. Zeptejte se svého dítěte, jak by si přálo projít coming outem s dalšími členy rodiny. A jestli by si to vůbec přálo. Není to totiž nutnost. Heterosexuální jedinci nemusí dělat žádný coming out, proč by měli queer lidi? Nechte to na něm.

Je jistě řada rodičů, která by chtěla předejít dramatické situaci, ale nemá o tomto tématu třeba relevantní informace, což je ostatně to, co se v téhle knize snažím napravit.

Já tomu rozumím, jenže každá rodina je jiná, má jinou dynamiku a ne vždycky tohle platí. Někdy je užitečnější projít si coming outem s jedním rodičem, pak s druhým. Někdy s oběma najednou. Jsou rodiče, kteří nechtějí probírat žádné psychologické otázky.

Takže i když v našem rozhovoru řeknu, že by bylo fajn si povídat, sdělovat a sdílet, mnoho rodičů toho není schopno a výzvy k povídání mohou vše třeba i zhoršit. To ale neznamená, že se v nich něco neodehrává. Někdy pomůže jen sdělit rodičům, že jste tu, kdyby si někdy chtěli popovídat. Často nepřijdou, což ale taky neznamená, že mě nepřijímají. Jen si to potřebují „schroupat“ sami v sobě.

Sám jsi zmínil, že heterosexuální jedince ani nenapadne, že by se měli někomu svěřovat se svou orientací. Je to absurdní představa, kterou ale queer lidé ve svých životech prožívají. Myslíš si, že se ještě dožijeme doby, kdy žádný coming out nebude potřeba, protože už to lidé nebudou vnímat jako něco exotického nebo problematického?

Tohle je skvělá otázka! I hetero lidé si totiž procházejí svými coming outy. Ne třeba ohledně sexuality, ale například kvůli tomu, že se rozvedou, že se stanou samoživiteli nebo samoživitelkami, že dostanou padáka z práce, že chlastají a stanou se z nich alkoholici, že mají rádi sado maso, že je rozpláčou koťátka na YouTube a tak dále. To všechno jsou témata, která většinová společnost občas vnímá mimo normu.

Takže ať si všichni sáhnou do svědomí a uvědomí si, jak pro ně některé situace taky byly složité a jak jim bylo nepříjemně, když něco někomu oznamovali. Anebo jen žili ve strachu z toho, že by na to někdo přišel.

To je zajímavý příměr. Je coming out za každou cenu osvobozující?

I když jde o individuální záležitost, většinou ano. Rozhodně ten vnitřní coming out. Ten, který zvnitřňuje moje prožívání a utváří mou identitu.

Ten vnější není pokaždé a za každou cenu důležitý. Opravdu záleží na dalších modifikujících faktorech. Na prostředí, ve kterém žiju, v jaké životní fázi se nacházím, s kým žiju. Tohle všechno má dospělý člověk umět vyhodnotit a pak se rozhodnout a nést si důsledky svých činů. Ale když to zkrátím, bez toho vnitřního to úplně nepůjde. Takže ano, vnitřní coming out je rozhodně osvobozující.

Často se v souvislosti s queer lidmi mluví o menšinovém stresu. Co to je?

To je peklo.

A jak to v tom pekle vypadá?

Je to nepřetržitý tlak heteronormativity, respektive většinové společnosti, která často i nevědomky člena menšiny hodnotí, zkouší a testuje. A i kdyby se to nedělo reálně, ty myšlenky typu „co si o mně říkají ti ostatní“ mají queer lidé neustále v hlavě.

To je ta nesvoboda. Neustále se potkáváme s tím, že někdo někoho nevhodně komentuje, vyhazuje z práce, nebo dokonce zmlátí na ulici, protože se zrovna chytil za ruku se svým přítelem. Neustále se musíme obhajovat. Neustále je prostor pro queer lidi v médiích neuvěřitelně malý. Menšiny nejsou „normalizovány“, jsou stále vytěsňovány do nějakých zvláštních skupin.

Proč se to pořád děje?

Náš mozek nemá rád jinakost. Ona ho totiž nutí přemýšlet. Jakmile se něco vymyká mé normě, v mém mozku to vyvolá dilema, které prostě musím nějak vyřešit. Má to totiž na starosti ta část mozku, která je silně energeticky náročná. Přemýšlení reálně stojí mou energii. „Buzny“ nepečou doma bábovky a nerozdávají je kolemjdoucím se slovy: „Dejte si, paní, vím, že vás stojím energii, tak si dopřejte…“ To, že musím přemýšlet, po mně chce vystoupit z komfortní zóny, dokonce si něco přečíst nebo se nedejbože dovzdělat. Ale já na to třeba nemám intelekt nebo žiju v nějakých limitech. A věci, kterým nerozumím, mě děsí. Vytvářejí strach.

Dobře, ale proč je pro mozek tím nejrychlejším a zřejmě tedy i nejefektivnějším řešením odsudek?

Protože to ventiluje moji frustraci, strach a obavy. A když se k tomu přidají další lidi, začínám si myslet, že my máme pravdu. Podívejte se, kolik lidí si to myslí! To přece musí být pravda! Had žere vlastní ocas.

A také je v tom otázka další silné potřeby mého mozku a tou je zajišťování sociální sounáležitosti. Vědomí, že někam patřím. My jsme sociální bytosti, pro spokojený život a štěstí potřebujeme druhé lidi. Když žiješ ve své sociální bublině, která se vymezuje vůči queer lidem, protože pro ni nesplňují hodnoty, jež sama vyznává, nutí tě to naprosto nevědomky být homofobní, neboť tě to činí členem tvé sociální skupiny. Kdo chce s vlky býti, musí s nimi výti. Když to neděláš, hrozí ti vyčlenění, které pro tebe může být silně stresové, až frustrující. Když si ale s takovým člověkem individuálně popovídáš, zjistíš, že sám o sobě homofobní názory nezastává.

Jaké další problémy menšinový stres vytváří?

Menšinový stres popsal epidemiolog Lian Meyer jako nadbytečný proces adaptace na různé situace každodenního života. Je to tedy stres, který menšiny prožívají nad rámec věcí, které musí prožívat většina. Vezmi si, že během koronavirové pandemie byla karanténa, všichni se museli adaptovat na nastalou situaci. Co se mnou bude v práci? Jak dopadne můj vztah? Vydržím doma na home office? Neonemocním?

Jenže my jsme ještě prožívali stres nad tím, co se děje v Maďarsku a Polsku, že se v Gruzii takřka konají pogromy. A k tomu všemu čteš na sociálních sítích komentáře svých spoluobčanů, kteří to schvalují. To je ten menšinový stres. A to byly jen ty zjevné a veliké věci.

Ale menšinový stres má třeba i podobu přemýšlení nad tím, jestli mám v práci říkat, s kým jsem byl na dovolené. Vezmou mě vůbec do té práce, když se říká, že gayové jsou slabší ve vyjednávání, a já chci dělat obchodníka? Přijmou nás sousedi, nebo nám budou psát na dveře „buzeranti, táhněte“? To je mimochodem moje osobní zkušenost.

Nebo třeba jedeš na dovolenou do arabského světa, ale víš, že se tam nesmíš projevit tak, aby na tobě někdo poznal, že jsi queer, protože to je v mnoha tamějších státech trestné. Ale ty máš ten svět rád, tak tam raději nepojedeš. Proč ne? Protože ti to většinová společnost ztěžuje a komplikuje.

Honzo, v čem je homofobie specifická? Je to fobie jako každá jiná, tedy způsobená až chorobným strachem, nebo pramení z něčeho jiného?

Obojí. Je to fobie jako každá jiná, ale má samozřejmě i svá specifika. Rozhodně je to fobie, která je takzvaně neustále živená. Strach z pavouků každý pochopí, dokonce ti doporučí, ať jdeš na terapii. Kdežto homofob je ve svém chování většinovou společností podporován. Rozhodně mu jeho kamarádi neříkají, ať jde na terapii. Může to být přitom silný, až nereálný paranoidní strach z queer projevů a lidí.

Z čeho pramení?

Může k tomu vést mnoho příčin, ale většinou je to výchova a prostředí, ve kterém tento jedinec žije. Především v náboženském, silně fanatickém prostředí nebo v silně maskulinním prostředí. To vidíme například v Rusku, Gruzii nebo Čečensku.

Ano, tam dochází i k vraždám queer lidí, které stát neodsuzuje, v Čečensku k takovým činům dokonce podněcuje. Jaké znaky má homofobie v našem prostředí?

Odsuzování, hodnocení, nálepkování, ostrakizace jedinců, skryté represe, o kterých se často queer člověk nedozví přímo. Například že na nějakou pracovní pozici vyberou někoho jiného. Tobě oficiálně řeknou, že nesplňuješ požadavky, ale nakonec se zákulisně dozvíš, že jsi tu pozici nedostal, protože jsi gay nebo lesba.

Ale projevuje se taky tím, že ve většinovém mediálním prostředí nemají menšiny stejný prostor, respektive nejsou brány diverzně, ale jako skupina, která se neustále nějak vyčleňuje. Já bych si přál zažít situaci, kdy ve zprávách uslyším, že se zvedly přídavky adoptivním rodinám, a v záběrech uvidím jak hetero, tak stejnopohlavní páry. A v neposlední řadě se homofobie u nás projevuje v legislativě. I když máme v ústavě napsáno, že žádný občan nesmí být diskriminován na základě náboženství, rasy nebo sexuality, děje se tak. Připomeňme dodnes neuzákoněné manželství pro všechny, a tím i možnost adopce, dědické řízení a mnoho dalšího.

Pak ještě existuje pojem internalizovaná homofobie. Jak se projevuje?

To je strach ze sebe sama, respektive z možnosti, že bych mohl být, či dokonce vím, že jsem queer. Je to v podstatě jedna z nejčastějších příčin, proč tito jedinci upadají do depresí, úzkostí a proč někdy mají až sebevražedné tendence. Jen potřebuji říct, že k tomu napomáhá právě vnější homofobie, tedy žití v prostředí, které se silně vymezuje a ostrakizuje queer lidi. Říká, že toto žití je špatné, jedinec je nemocný anebo se nedostane do nebe, protože bude celý život žít v hříchu. Setkal jsem se i s případem, kdy toho démona vymítali. Nekecám. Takový člověk nemusí čekat na peklo až po smrti, ten v něm žije už teď.

Můžeš mi popsat, jak to vymítání démona probíhalo? To byla takzvaná konverzní terapie?

Nebylo to oficiální vymítání ve smyslu římskokatolického exorcismu, ale v rámci jiné církve. Rodina se domluvila s jejím představitelem na tom, že vykoná nějaký pseudoexorcismus. Ten kluk o tom neměl ani potuchy. Jeho vlastní bratr a otec ho drželi za ruce a farář na něj stříkal svěcenou vodu, něco křičel, dokonce mu dával i facky, ať z něj ten démon vystoupí. Pak se mu podařilo utéct. Nikdy to nikomu ve svém okolí neřekl, ale se svou rodinou se od té doby neviděl. Sami mu sdělili, že ho z jeho vlastní rodiny exkomunikovali.

Máš zprávy o tom, že by se něco takového dělo v českém prostředí častěji?

Dle mých zkušeností to není tak časté jako třeba v polské společnosti. Ale i zde se dějí i v 21. století neuvěřitelná zvěrstva.

Zajímalo by mě, jak hodnotíš české školství. Máš pocit, že je ve školách dostatečně akcentovaná problematika LGBTQ lidí? Dozvědí se tam o sobě queer děti něco například v sexuální nebo občanské výchově?

To silně záleží na osobnosti učitele nebo učitelky a samozřejmě i na celém sboru a oficiálním postoji ředitele nebo ředitelky školy. Rád bych řekl, že se to mění, ale nejsem si tím tak úplně jistý. Znám mnoho skvělých učitelů, kteří toto téma akcentují nebo o něm alespoň mluví v rámci svých oborů. Bohužel celkově situace rozhodně není tak růžová. Doslova. Ve většině škol studenti a žáci téma LGBTQ lidí nezaznamenají vůbec nebo jen velmi málo, okrajově.

Česká republika je velmi maskulinní společnost, to znamená, že dodnes studenti a studentky zažívají silnou šikanu ze strany svých spolužáků, pokud se začnou projevovat jinak, než se od kluka či holky očekává. Když k tomu přidáš ještě pubertu, při které se jako dospívající člověk potřebuješ s někým identifikovat, mít nějaký „role model“, a nemáš ho v rodině, je to neuvěřitelně složitá situace, která dodnes vede k pocitu osamění, depresím, úzkostem. Pokud se přidá ještě šikana, může to vést až k sebevraždě.

Je nedostatek informací a s tím spjaté nepochopení hlavním důvodem, proč dochází k homofobním útokům a k sebepoškozování queer lidí?

Kdepak, v nedostatku informací už to nebude. Těch je mnoho a známe je už dlouho. Problém vidím v tom, jak a kdo s těmi informacemi zachází. V otázce LGBTQ lidí je silně znát takzvaná vědomá ignorance. My to všechno víme, ale rozhodli jsme se to ignorovat, děláme, že o tom nevíme nebo že se nás to netýká. Každý novinář, politik, učitel nebo manažer může mluvit o všech lidech, nejenom heterosexuálních, nejen o vztahu muže a ženy, ale o všech možných vztazích. Měli by mluvit o diverzitě, o tom, že je na ní založena evoluce, ne na soupeření a na tom, že slabší budou sežráni.

A jsme zpátky u otázky vystupování z komfortní zóny. K tomu, aby se to dělo, potřebujeme lidi, kteří budou vzdělaní, budou umět s informacemi zacházet, umět je ověřovat a kriticky myslet.

K nenávistným náladám přispívají svými výroky i politici. Mají jejich slova opravdu takovou váhu, jaká se jim přikládá? Dokážou proměnit společenské klima natolik, aby se tu různé menšiny necítily vítány?

Ano. Já bych si moc přál říct, že na tom nezáleží, ale záleží. Jakmile je někdo vidět v televizi, má prostor v médiích, byl zvolen, lidé jej začnou brát za elitu, za vyvoleného, který přece musí něco vědět a umět. Vždyť je v tom parlamentu. Mnoho lidí samozřejmě ví, že ten který politik plácá nesmysly, ale mnoho dalších to neví nebo nechce vědět. Kdyby si připustili, že to může být nějak jinak, museli by vystoupit ze své zóny komfortu, a k tomu nemají odvahu, sílu ani chuť. A politici to vědí, devadesát devět procent politiků, kteří pronášejí nenávistné komentáře vůči LGBTQ lidem, to dělá vědomě. Je to neuvěřitelné srabáctví a totální potvrzení touhy po moci. Jde z toho strach.

Jak snadno a jak rychle se kvůli těmto politikům může změnit klima ve společnosti, můžeme vidět v reálném světě. Maďarsko, Polsko, Rusko, Turecko, Gruzie, Bulharsko, Čečensko a mohl bych jmenovat dál. Taky si všimni, že většina těchto politiků je nějakým způsobem provázaná s představiteli různých církví. V těchto zemích se církve chovají jako nevolené politické strany. Proto je tak důležitá nekompromisní sekularizace všech složek řízení státu.

S jakými stigmaty ohledně queer lidí se ještě bude muset česká společnost vypořádat? O čem se tu zatím ještě moc nemluví, protože je to tabu?

Že queer lidé nekradou děti a nedělají z nich malé buzerantíky a lesbičanky nebo nedejbože transky. Mě u toho vždycky napadne věta, že queer děti přece udělali heterosexuální lidé. Máte pocit, že jim to pomohlo?

Pak je tady stigma životního stylu queer lidí. Většina má pořád představy, že všichni LGBTQ lidé chodí v růžovém, mávají pacičkama, mluví ve zdrobnělinách nebo nosí sukně a podpatky a lesby naopak chodí nakrátko ostříhané, v koženém a jezdí na motorce. Já vím, že to zní jako dávno překonaná věc, ale není tomu tak. Ty představy tady existují stále. No a v neposlední řadě je také důležité mluvit o diskriminaci mezi LGBTQ lidmi. I mezi queer lidmi je mnoho rasistů, transfobů a ageistů. Občas bychom si měli zamést před vlastním prahem.

Rád bych na závěr našeho rozhovoru odbočil úplně jinam a zeptal se tě ještě na jeden fenomén, který jsem vysledoval ve svém okolí. Všiml jsem si, že queer lidé často končí v pomáhajících profesích. Čím to je?

Na to existuje mnoho výzkumů a různých závěrů těchto studií. Já ale vypíchnu jeden. My jsme náš rozhovor začali tím, co se děje při coming outu, a bavili jsme se o tom, že první fází je vnitřní coming out. K tomu, aby v tobě proběhl, se musíš naučit mluvit sám se sebou, neustále se pozorovat a vnímat své okolí. To tě zákonitě nutí k empatii, schopnosti komunikace, kritického myšlení, tedy de facto emoční a sociální inteligenci. Prostě a jasně, to šťourání se v sobě velmi často pomáhá k tomu, abys byl schopen rozumět ostatním lidem, rozumět tomu, co se v nich asi odehrává, a to pak náležitě reflektovat.

Trans

Lenka Králová

Lenka Králová je povoláním softwarová vývojářka, členka spolku Trans*parent a moderátorka YouTube pořadu V Tranzu, v němž veřejnosti představuje život trans lidí v České republice formou zábavné talkshow. Narodila se v roce 1981 a v roce 2019 se odhodlala k tranzici.

Lenko, jak člověk pozná, že je trans?

To je individuální a neexistuje na to univerzální návod. Myslím ale, že pokud člověk vážně uvažuje nad tím, jestli náhodou nemůže být trans, už to samo o sobě je velkým signálem. Protože lidé, kteří jsou sami se sebou spokojeni, si takové otázky nekladou.

Dalším dobrým vodítkem by mohlo být zavřít oči a představit si život v opačné genderové roli. Pokud jsou tyto fantazie a představy opojné a krásné, může to být další signál.

Každý si k tomu ale dochází jinak. Já si třeba strašně dlouho myslela, že jsem jen chlápek, kterého baví si na holku hrát. Pak jsem se ale svěřila dvěma kamarádkám, ty mě vzaly mezi sebe a začaly se ke mně jako k ženě chovat, dokonce mě tak i oslovovaly. Když jsem zažila ten pocit, že mě někdo jako ženu vnímá, byl to pro mě moment, kdy se mi to přepnulo v mozku a já pochopila, že ten pocit chci mít dvacet čtyři hodin sedm dní v týdnu.

Ty jsi o to své kamarádky požádala, nebo to vycítily a začaly se tak k tobě chovat samy od sebe?

Požádala jsem je o to. Byla jsem zrovna ten případ, na kterém to nebylo tolik znát. Ale delší dobu jsem měla ženské fantazie a tajně jsem si, když nebyl nikdo doma, na holku hrála. Zatoužila jsem najednou spatřit jako holka denní světlo. Prostě zažít obyčejný den – zajít si na procházku do parku nebo na kafíčko do kavárny.

Byla jsem strašně chlupatý a vousatý chlap a bylo mi jasné, že tohle sama nezvládnu, že potřebuju pomoc. Strašně jsem se bála otevřít, ale ony to vzaly úplně skvěle.

Líbilo se mi, jak jsi popisovala ten krásný a opojný pocit, když zavřeš oči a představuješ si samu sebe v tak trochu jiném životě. Co to bylo za momenty? Úplně běžné situace?

Ano, u mě to tak bylo. Úplně běžné momenty života. V tom se to právě liší třeba od transvestitismu, není v tom ten prvek sexu a sexuálního vzrušení. Taky jsem snad celý život ráda četla módní blogy, ale zajímala jsem se jen o dámskou módu. Ráda jsem se taky koukala na různé hudební videoklipy a ztotožňovala se se zpěvačkami popmusic. Dlouho jsem si ale myslela, že to jsou jen takové fantazie.

Přišel v tvém životě nějaký zlomový moment, kdy sis řekla „tak a dost“ a rozhodla ses, že začneš žít naplno jako žena?

To byl ten moment, kdy jsem si zašla s kamarádkami na víno a ony mne zkusily oslovovat, ještě tak položertem, v ženském rodě. A mně se to tak líbilo, že mi cestou domů z vinárny docvaklo, že to je to jediné, co jsem od života chtěla. Pak už to v mém případě šlo fakt rychle.

Jak to pokračovalo?

Asi tři měsíce jsem to držela v sobě, věděly to jen ty kamarádky. V tu dobu jsem se odhodlávala promluvit si o tom s manželkou, která už za patnáct let vztahu měla nějaké indicie a vždycky mi říkala, že kdyby se mi to takhle nějak „vymklo“, ona to určitě nedá.

Chtěla jsem jí to říct v den svých osmatřicátých narozenin, ale nezvládla jsem to. Ráno jsem se probudila a jenom jsem brečela a nedokázala to zastavit. Řekla jsem jí to druhý den ráno a moje nejčernější obavy se naplnily. Tím dnem náš patnáctiletý vztah skončil. Pak už se jen řešilo, abych si našla jiné bydlení a jakým způsobem to řekneme synovi, kterému bylo v té době šest let. Já jsem se rozhodla, že to postupně řeknu všem lidem kolem sebe, než s čímkoliv začnu, tedy ještě jako chlupatý a vousatý chlápek. Říkala jsem si, že jedině tak budu mít klid dělat věci, které jsou na mně vidět, a nebudu předmětem nějaké šuškandy.

Komu všemu jsi to tedy řekla?

Pověděla jsem to nejdřív rodičům a pak postupně všem lidem ve svém okolí. V práci jsem to řekla na poradě, ve firmě je nás asi dvacet. Dalším lidem jsem to říkala individuálně. Za dva měsíce jsem takto informovala necelých tři sta lidí. Telefonicky, zprávami, e-mailem.

Jaké byly reakce okolí?

Měla jsem jediné dvě negativní – od manželky a od dědy. Dědovi to trvalo asi rok, ale už mě přijal a máme hezký vztah. U všech ostatních lidí bylo přijetí velmi dobré, včetně rodičů. Já jsem ale byla dost extrovertní, žila jsem bohatý sociální život a byla jsem oblíbená. Vzhledem k tomu, že jsem vždycky byla takový bavič společnosti, narážela jsem na to, že si lidé mysleli, že jde o jeden z mých dalších vtípků. Mnoho lidí jsem musela přesvědčovat, že to fakt myslím vážně.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Byli jsme tu vždycky.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.

Obsah

1. Nechci, aby to zažil někdo další

2. Já

3. Přijetí

4. Trans

5. Bůh

6. Nebinární

7. HIV

8. Seznamy

9. Aktivismus

10. Manželství

11. Dějiny

12. Pinkwashing

13. Média

14. Popkultura

15. Drag

16. Poznámky a vysvětlivky

1. Já – Filip Titlbach

2. Přijetí – Honza Vojtko

3. Trans – Lenka Králová

4. Bůh – Jaroslav Lorman

5. Nebinární – Atrin Matuštík

6. HIV – Petr Kalla

7. Seznamy – František Bloudek

8. Aktivismus – Kryštof Stupka

9. Manželství – Adéla Horáková

10. Dějiny – Zdeněk Sloboda

11. Pinkwashing – Zora Hesová a Hana Kulhánková

12. Média – Bára Šichanová

13. Popkultura – Šimon Holý

14. Drag – Martin Talaga, Karel Vladyka a David Daniel

17. Edice N