Květošovi za desítky hodin geniality...

© Petr Brožovský, 2022

Cover © Žaneta Kortusová, 2022

Cover Art © Lukáš Tuma, 2022

Czech edition © Nakladatelství Epocha, Praha 2022

ISBN 978-80-278-0056-8 (Print)

ISBN 978-80-278-1141-0 (ePub)

ISBN 978-80-278-1142-7 (mobi)

ISBN 978-80-278-1143-4 (pdf)

Později…

Měl jsem určitou představu, jak by smrt mohla vypadat. Světlo, tunel, možná chlap s kosou v kápi, v krajním případě jen tma a pak už nic. Smrt byla ale jiná. Byla ostrá. Připadalo mi, jako kdybych až doteď koukal na svět přes zamlžené okno. Všechno bylo ultra HD.

Já taky prošel zásadní změnou. Tak v první řadě jsem zprůhledněl a jakoby modře zářil. Visel jsem ve vzduchu pár centimetrů od svého těla a sledoval, jak pomalu padá vzduchem. Čas se sice nezastavil úplně, ale rozhodně neubíhal tak, jak by měl. Jen líně protékal kolem.

Pode mnou se právě z trosek svého těla, roztrhaného výbuchem na padrť, zvedal průhledný stařík. Byl oranžový a tak nějak svítil. Zaplavil mě záchvat radosti. Krom toho, že jsem vzal starouše s sebou, nebyl to dokonce ani on, kdo mě zabil. Stihl jsem dřív vykrvácet. Tak přece jen jsem zemřel po svém. Nic mě nebolelo a bylo mi vlastně docela fajn. Smrt není tak hrozná.

Serenity se asi snažila ještě ve vzduchu nastartovat moje tělo. Nejspíš se jí podařilo aktivovat protokol PIXEL, uzavřela cévy vedoucí k ráně a napumpovala do mě novou krev. Nicméně to nestihla včas a stejně to bylo jedno, za malou chvíli se mé tělo zřítí z dvaceti metrů a rozbije se o asfalt.

Pak jsem najednou ucítil silný proud, jako bych stál po pás v řece. Někam mě to táhlo, ale já si chtěl ještě naposledy prohlédnout, co se nám tady dnes povedlo. Nejenže jsme vyhladili velkou část dvou velkých zahraničních gangů v Praze, ale kromě toho se nám podařilo splnit, co jsme si se Sirkou slíbili. Oko za oko, člověk za člověka. Mělo to poetiku.

Se zadostiučiněním jsem pozoroval, že stařec taky bojuje s proudem, na rozdíl ode mě však o dost úspěšněji. Odrazil se nohama od prázdného prostoru a začal plachtit k mému tělu. Proud ho strhával, ale metr po metru stoupal vzhůru a bojoval s neviditelnou silou. „S dovolením si to tělo půjčím,“ křikl směrem ke mně a zuřivě máchal rukama, aby se dostal k tomu, co ze mě zbylo v pozemském světě.

Tak to ani hovno. Začal jsem kopat nohama a snažil se vší silou dostat ke svému tělu a… a co vlastně? Vlézt zpátky? Kdyby to takhle fungovalo, nedělali by to všichni? Nějak mu ho zkurvit, aby měl po ptákách? Úvahy, co udělám, mi ale budou k ničemu, pokud mě páprda v závodě předežene.

Moje fyzická schránka sebou zpomaleně zaškubala. Serenity startovala mé srdce. Byla to milá počítačová holka, ale ať mu to neusnadňuje! Ona mu ho snad ještě opraví!

Zem už byla blízko. Stařík se natáhl, chytil mé tělo a začal se do něj soukat. „Jen přes moji mrtvolu!“ zvolal jsem v duchu a litoval, že tuhle hlášku nikdo nedocení. Kopal jsem nohama ještě zběsileji, ale už bylo pozdě.

Oranžová duše se na mě zašklebila a dál se cpala dovnitř. Tělo sebou ještě jednou škublo, jak mým srdcem protékala elektřina. Poslední Serenitin zoufalý pokus mě oživit.

A pak se něco stalo. Proud zmizel a mé tělo mě najednou vcuclo zpět jako vysavač. Zmizel jsem v něm ve stejnou chvíli jako stařík.

Ucítil jsem vítr na tváři, otevřel oči a uviděl asfalt.

A tak jsem za posledních deset vteřin zemřel už po druhé.

Část první:
Skupinová terapie

Duše je nesmrtelná, poněvadž se podobá nesmrtelným bytostem, a to je proto, ježto se věčně pohybuje, neboť všechny božské bytosti se také bez ustání věčně pohybují, měsíc, slunce, hvězdy i celá obloha.

Alkmaión z Krotónu

1

Nyní…

„Takže ten bezďák je fakt špinavej, prostě rok nemytej, rozumíš, král syflu. Smrdí potem, chcankama a zelím,“ rozvášnil se při vyprávění Sirka. „No, a ty si musíš vybrat, jestli sežereš jeho hovno, anebo mu vykouříš péro, ale jakože pěkně, až do konce! Takže?“ podíval se tázavě na Rádu, která se zatvářila nadmíru zhnuseně.

Tatranka zdvihla oči od plánku městské hromadné dopravy, který právě luštila, a nevěřícně otevřela pusu. „Chlape, do hajzlu, co je s tebou špatně?“ zašeptala a napila se džusu z lahve.

Seděli jsme na pobřeží Tichého oceánu a příjemně svěží vítr voněl solí. Bylo celkem teplo, protože slunce stálo vysoko nad obzorem, ale ne zas tak, abych si vyčítal, že jsem si nevzal šortky. Vancouver už na první pohled fakt nevypadal špatně a na to, jak byl velký a kolik tu žilo lidí, nepůsobil přecpaně, jak mají velkoměsta ve zvyku.

„V tom je ten vtip! Musíte si vybrat!“ povzbuzoval dál Sirka vesele. Jeho nadšení ovšem zbytek lidí usazených na malém betonovém molu nesdílel.

„Ani jedno, Sirko,“ uzavřela Ráda, a aby naznačila, že se už nehodlá této debaty účastnit, lehla si na záda a zakryla si obličej časopisem.

„Ale notááák,“ přemlouval dál kamarády zrzek a s nadějí pohlédl na mě.

„To nemyslíš vážně, že ne?“ zavrtěl jsem hlavou. „Vysvětli mi, jak jsem se octnul v situaci, kdy si musim vybírat mezi takovýma možnostma. To mi jako někdo strčil k hlavě bouchačku a řekl: ,Žer hovna, nebo kuř, jinak tě oddělám?‘ “

„No, třeba,“ pokrčil rameny Sirka. „Co bys dělal?“

„Oddělal ho jeho bouchačkou,“ řekl jsem popravdě.

„S váma není žádná hra,“ zakňoural tazatel a založil si ruce křížem přes hrudník.

„Hele, to hovno,“ začal opatrně Slíva a bylo vidět, že pečlivě volí slova, „to už ten bezďák žral předtím?“

„Cože?“ zamračil se Sirka.

„No, já někde četl, že když sežereš hovno třikrát za sebou, tak je potom už tak toxický, že tě to zabije.“ Slíva pokrčil rameny. „Tak chci vědět, jestli se bavíme o něčem, co je jen nechutný, nebo o něčem, co je hazard se zdravím.“

Chtěl jsem se napít svojí kávy, ale při pohledu na hnědý obsah kelímku se mi zvedl žaludek a předražené americano ze Starbucks jsem vychrstl do oceánu.

„Ne, je to jen jednou zprocesovaný hovno,“ doplnil Sirka informaci a nedočkavě hleděl na Slívu, jestli hodlá prozradit odpověď na původní otázku.

„Hm…,“ zamyslel se Slíva. „To bych si asi vybral to hovno.“

Sirka zatleskal. Mě přemohla zvědavost. „Proč, proboha?“ zeptal jsem se.

„No, tam od začátku víš, do čeho jdeš,“ vysvětloval mi dotázaný, „takže už tě nic nepřekvapí. V tom kouření je moc proměnných, třeba jak dlouho mu to bude trvat, jestli nemá nějaký pohlavně přenosný choroby a tak. Hovno je jistota.“

„Zavřete už huby, sakra? Jste nechutný!“ vyjela Kristýna a vrhla po Sirkovi vzteklý pohled.

„Má pravdu,“ přidal jsem se, abych zamaskoval, že jsem se do konverzace nechal na závěr taky zatáhnout. „Kdo o tom ještě promluví, bude bez osobního ohodnocení.“

Směrem od budovy seabusu se blížil Chomáč a celé osazenstvo se začalo zvedat. Chytil jsem do ruky svůj kufr a chystal se Rádě pomoct s její taškou. Ta se jen zachechtala a hodila si ji přes rameno.

Když jsme stoupali po betonových schůdcích, přimotal se ke mně Sirka a zašeptal: „Po tom Slívově vysvětlení bys taky bral hovno, že jo?“

Rozhlédl jsem se, jak daleko jsou holky, a pak neznatelně přikývl.

„Yes!“ zaradoval se zrzek. „Dva nula pro hovnožrouty!“

* * *

„Ty autobusáci jsou tady docela páni,“ pošeptala mi Ráda a měla pravdu. Dle místního zvyku bylo očividně nutné nejen zdravit řidiče při příchodu do vozu, ale také mu děkovat, že milostivě zastavil na zastávce na znamení. A všechny zastávky byly na znamení. Pohlédl jsem na decentní cedulku, která sdělovala cestujícím, že jakýkoliv útok na řidiče, ať už fyzický, či slovní, nebude tolerován, a pokýval hlavou. Zbývaly ještě tři zastávky na Lonsdale, táhnoucí se do dálky, kde jsme se měli zkontaktovat s naším člověkem. Trčeli jsme v Kanadě, beze zbraní, vybavení či potuchy, co tu máme přesně dělat. Abychom nebyli nápadní, letěli jsme civilními lety ve skupinkách po dvou. Já měl tu čest letět sám. Pixel a Křuska zůstali doma, naši skupinku nicméně doplnili noví rekruti, které jsme dostali v květnu – Slíva a Chomáč.

První jmenovaný byl elegantní floutek se zálibou ve filosofii a chlastu. Dělal u BISky specialistu na získávání informací. Na poslední misi v Thajsku se ale rozhodl dovézt českým vládním speciálem pár kilo heroinu do Čech a vyhmátli ho.

Chomáč své jméno získal podle množství vlasů, které tomuto ztahanému padesátníkovi zbývalo na hlavě. Přišel k nám ze šestisté první a taky tak působil. Kdybyste ho hodili s párátkem v ruce do jámy plné hladových medvědů, o pár minut později ho najdete čistit si jím zuby od medvědího masa. Shrnout důvody, proč skončil u nás, je ještě jednodušší. Byl to v podstatě válečný zločinec. Od nějakých nadnárodních šedých eminencí si v Jugoslávii nechával platit za to, že se pár lidí beze stopy ztratí, aby je OSN nemohlo dostat před mezinárodní soudní komisi, kde by mohli bonzovat. Nebylo mu úplně po chuti, že velím zrovna já, ale nesl to jako správný voják – blbě, ale tiše. Byl jedním z těch, kterým je skoro líto, že se z mise vrátili živí.

„Lonsdale and East,“ oznámil reprodukovaný ženský hlas a všech sedm se nás vysoukalo z autobusu do srpnového slunce.

* * *

„Excuse me, where do they have the best pillsner on tap around here?“ zeptal jsem se muže postávajícího s cigaretou uprostřed parkoviště.

„What’s pillsner?“ opáčil muž.

Omluvil jsem se, že obtěžuji, a poodešel k budově opodál. Vyndal jsem z kapsy luckyny a zapálil si. Pán zjevně nebyl náš kontakt, tak počkáme.

„Promiňte, ale tam kouřit nemůžete, dostanete pokutu!“ zavolal na mě muž anglicky s omluvným úsměvem. Lidi tady byli hrozně slušní. Trochu jako Briti, ale bez vší té falešné strojenosti. Začal jsem se rozhlížet, jestli jsem nepřehlédl nějakou ceduli s piktogramem přeškrtnuté cigarety, ale muž se jen zasmál. „Městská vyhláška zakazuje kouření do vzdálenosti šesti metrů od budov, proto kouřím uprostřed parkoviště,“ vysvětlil. Tak to jsem v prdeli, napadlo mě a típl jsem nedopalek o popelnici. Kolem mě se protáhl chlap zhruba stejně starý jako já s pytlem odpadků v ruce.

„Promiňte, nevíte, kde tady…,“ začal jsem anglicky, ale frajer ihned najel do češtiny. „Jo, vím, kde tu mají dvandu. U mě v lednici. Běžte postupně, támhleten vchod, první patro nad schodama hned vpravo skrz požární dveře, chodba nalevo, poslední dveře napravo,“ a se zaklapnutím víka kontejneru se otočil na patě a vlezl do blízkého vchodu. Počkal jsem, až muž z parkoviště dokouří a zmizí v jedné z nedalekých budov, a šel jsem předat instrukce týmu.

* * *

Ach bože, jak mi tyhle kulaté kliky chyběly. Byly úplně na hovno, ale měly svoji poetiku. Otevřel jsem dveře a opatrně vstoupil do malého bytu. Muž stál v kuchyni a zápasil s plastovým pytlem, který se chystal vložit do vyneseného koše. Jak mě spatřil, usmál se a šel mi potřást rukou. „Pane plukovníku, agent Reischl, rád vás poznávám. Vítejte v Kanadě.“

* * *

„Tohle je náš cíl,“ prohlásil agent Reischl a na tabletu se objevila fotografie muže kolem čtyřicítky. Seděli jsme v malém kanadském bytě a zjišťovali, co vlastně za mořem pohledáváme. Reischl pokračoval: „Jan Wipplinger. Má vazby na lidi z CIRA, ale Kanada mu nabídla práci informátora, takže za zavřenými dveřmi to způsobilo trochu rozruch. Kanada z toho profituje, ale lidem z irské rozvědky to sakra leželo v žaludku. Diplomatická situace je teď trochu problematická. Kanada nesmí vědět, že po něm jdeme. Vlastně vůbec nesmí vědět, že jste tady. Máme s Kanadou nadstandardní vztahy a tak to taky musí zůstat. Wipplinger je v kontaktu s tímhle mužem.“ Fotografie se změnila. „Antonín Ryčko, otec Slovák, matka Češka. Taky IRA. Vedený jako asset u CSIS. Myslíme, že má v plánu teroristický útok, podle aktivit jeho buňky to tak alespoň vypadá. A nějak to souvisí s Čechama. Normálně bychom prostě dali lidem ze CSIS anonymní tip, když nejsou schopný pohlídat si vlastní informátory, ale nevíme, kolik si toho ti dva zatím nechali pro sebe. Minimálně Wipplinger má na nás dost špíny jako pojistku. A tím nás myslím naši rozvědku. Už jsme v Severní Americe jednu nebo dvě akce provedli. Můj tip je, že se chystají nějak zaútočit na plánovanou delegaci návštěvy ministra zahraničí, ale je to jen spekulace. Vaším úkolem je sebrat Wipplingera i Ryčka, zjistit, o co jim jde, zastavit to a dopravit je do Čech. Diskrétně. Dokážu zajistit soukromé letadlo na převoz vězňů, ale nebude to hned. Zároveň musíte rozbít jejich buňku. Dotazy?“

„Ano,“ zvedla ruku Tatranka. „Jak přesně v tom figurujete vy a vaši muži?“

„Mí muži, majore?“ zasmál se agent. „Já jsem tu sám. Monitoruji vývoj situace. Jsem schopen vám obstarat výstroj a výzbroj. Zařídit zázemí a sehnat potřebná data. Ale ta operace je čistě na vás. Nikoho nenapadlo, že by v Britské Kolumbii byli potřeba operativci, tak tady žádní nejsou,“ pokrčil rameny.

Podívali jsme se po sobě. Dovolená právě skončila.

* * *

2

„Mělo mi to bejt jasný. Ten vejlet začal až moc hezky na to, aby to tak zůstalo,“ brblal jsem zadýchaně do zdviženého límce softshellové bundy, zatímco jsem sprintoval lesem národního parku z kopce dolů. Antonín Ryčko se ohlédl přes rameno, a když viděl, že se vzdálenost mezi námi zas o něco zkrátila, vyděšeně přidal.

Až ho chytím, vymlátím z něho duši. Měl jsem v nohách téměř dva kilometry zběsilého tempa a chtělo se mi zvracet. Když zjistil, že po něm jdeme, tak se prostě rozběhl do lesa. Autem se za ním jet nedalo a nikdo se neměl k tomu, aby se ke mně v pronásledování připojil. Potřebovali jsme ho živého, na nohy jsem mu neviděl, takže střílet jsem nemohl, a ten slovenskej šmejd je snad Zátopkův dlouho ztracený potomek, soudě podle jeho tempa a výdrže. Přeskočil jsem ztrouchnivělou kládu a taktak ustál přistání na vlhkém listí. Mému terči bylo kolem padesátky, určitě odpadne dřív než já. Musí. Jinak to moje ego nevydýchá.

Ryčko konečně začal zvracet. Zpomalil a opřel se o strom. Mám ho!

Že vytáhne zbraň, jsem čekal. Už od mého vstupního testu do PSZÚ vím, že když už zlí hoši nemůžou běžet, alespoň střílí nebo bodají. Lesem se ozval výstřel.

Jedna. Prudce jsem uhnul doprava. Seknul jsem sebou do skluzu a sjel dobré čtyři metry dolů k padlému stromu, zatímco mi další kulka proletěla nad hlavou. Dva.

Kanada byla jeden velký prales. Bez zpomalení jsem se odrazil a parakotoulem kládu přeskočil. Do zpráchnivělého dřeva se zarazily tři projektily. Pět.

Z kotoulu jsem se plynule zvedl do běhu a skočil za nejbližší strom. Byl bohužel hodně starý a ztrouchnivělý, takže projektil prošel skrz. Ztratil ale většinu své energie a naprosto se vychýlil z trajektorie, takže mě jen škrábl na zádech. Šest.

Skočil jsem po hlavě za malý pahorek a někde za mými zády se do země zaryly čtyři kusy olova. Deset.

Prořítil jsem se skrz remízek a skočil na smrkovou větev, kterou jsem využil jako houpačku. Mých sto kilo se prohnalo kolem osy stromu jako tornádo a přímo pode mnou se objevil Ryčko. Taktak stihl otočit zbraň mým směrem, když mu moje levá bota přistála uprostřed frňáku.

Výstřel zaburácel stromovím, jak se Tonda zřítil po zádech do lupení. Rána šla úplně mimo. Jedenáct. Závěr vzadu.

Pustil jsem se a přistál pevně na nohách asi dva metry od něho.

Padesátník se s panikou v očích postavil a namířil na mě zbraň. Zděšeně mačkal spoušť a ani si nevšiml, že už má dobrých pět vteřin prázdno. Udělal jsem krok k němu. Ryčko zapištěl jako malá Slovenka a v momentálním hnutí mysli po mně pistoli hodil. Já při té příležitosti skočil k němu, ve vzduchu letící zbraň zachytil a udeřil ho rukojetí do hrtanu. Zasípal a předklonil se. Přibil jsem ho pěstí k zemi, přičemž mi srandovně křuplo v zápěstí. Zanadával jsem a pak se konečně vyzvracel.

* * *

„Nemáš to moc utažený?“ starala se Kristýna. Zkusmo jsem zamával pravou rukou obalenou ortézou. Byla nasazená dost pevně, ale prsty mi nebělaly. Vděčně jsem se usmál a zavrtěl hlavou.

Týna odešla dovnitř dřevěné horské chaty, kde jsme právě přebývali, a já se levou rukou chvilku potýkal se zapalovačem. Vlivem mé nemotornosti cigáro chytlo trochu blbě a upálil jsem si kus papírku. Tabák se vydrolil a motor vypadl. Kurva. Doma by mi to bylo jedno, ale tady byla cigára dražší než prostitutka bez filcek.

Zapálil jsem si na druhý pokus, potáhl ze zmršené cigarety a zadíval se na obzor. V Kanadě jsme byli tři týdny a bylo to tu o moc hezčí než ve Státech. Příroda tu byla syrovější. Jako by se neustále snažila naznačit člověku, že si ji ve své divoké kráse podmanit nedokáže. Něco jako Bavorsko naruby. Slunce zapadalo a les díky explozivní záplavě oranžové barvy vypadal, jako by ho zachvátil požár. Byl tu klid, přerušovaný jen zpěvem ptáků a občasným hrozivým řevem Antonína Ryčka ze sklepa.

Ráda byla v mučení fakt dobrá. Vzpomněl jsem si, jak jsem v Afghánu topil jednoho čmouda v kýblu s vodou, dokud nevyklopil, kde se schovávají jeho kamarádi, co přepadávali konvoje s humanitární pomocí. Nadporučík Bryndský, co strašil u SOGu snad od jeho založení až do jeho zrušení, to považoval za velmi efektivní způsob získávání informací. Pod vodou na vás přišla panika. Báli jste se, že se utopíte. Ani ti největší tvrďáci se neubránili tomu všeprostupujícímu pocitu, že chcípnou. Stačilo topit dost dlouho, vždy s přestávkou na nadechnutí, a oni vám nakonec řekli, co bylo třeba. „Dva dny topení, synku, a zazpívá i Usámova matinka,“ říkával mi. Ale my neměli dva dny. Na druhou stranu jsme měli Rádu.

* * *

„Ty vole, ty čobolové maj zkurveně tuhej kořínek. Máš cígo, bejby?“ pronesla unaveně Ráda, když se ke mně připojila na verandě. Vypadala příšerně. Byla celá od krve. Natáhl jsem k ní ruku s krabičkou a ona si vděčně vzala camelku, vietnamskými prodejci tady na severu bůhví proč nazývanou „americká cigareta“. Zapálila si a zadívala se na zapadající slunce.

„Ehm…,“ začal jsem nervózně, „máš něco na tváři.“

Ráda se zatvářila překvapeně a odloupla si z obličeje něco uvíznutého v zaschlé krvi. „Jej, nehet,“ prohlásila s podivem a mně se udělalo trochu nevolno.

„Mluvil?“ zeptal jsem se, abych zahnal nepříjemné představy.

„Jo,“ přitakala a náruživě potáhla z cigarety. „Dám si sprchu a všechno vám povim.“ S těmi slovy zmizela někde v útrobách chaty. Bylo až k nevíře, jak mě jedna jediná žena dokázala najednou tak moc přitahovat a zároveň děsit.

Rádina cigareta dohořívala, ponechaná svému osudu, na zápraží. Zašlápl jsem ji, abych iluzi lesního požáru nepřidal na realističnosti.

* * *

„Nemyslím, že chycením Wipplingera by se to vyřešilo. Operujou přes mrtvý schránky,“ uzavřela Ráda. Situace byla poněkud nepřehledná, a ne zcela v náš prospěch, nebo, jak by se řeklo v armádě, „vězeli jsme ve sračkách až po kokot“.

Než se Wipplinger po velkopáteční dohodě přidal k jedné z odštěpných frakcí IRA, která odmítla demilitarizaci, asi proto, aby měl komu prodávat zbraně z východního bloku, domlouval v devadesátých letech kšefty českým politikům. A v rámci své kmotrovské kariéry podle všeho pekl buchty i s ministrem. Tohle byl osobní spor.

Ryčko se dušoval, že tam šlo o ženskou, ale spíš to vypadalo, že ve vzduchu viselo i hezkých pár miliard. V čem jsme se trochu motali, protože Ryčko nevěděl všechno, byl Wipplingerův plán. Věděli jsme, že má výbušniny, ale netušili jsme, kde je hodlá použít. Taky jsme věděli, že na zítřejší výletní plavbě, kde bude ministr osobně přítomen, se nejspíš objeví i Wipplinger a bude ministra nějak vydírat. Takže ty miliardy jsou asi někde ulité, kvůli ženský by si Wipplinger na Jacka Sparrowa nehrál.

„Já a Tatranka dojedeme pro tu spojku, zbytek se vrátí do Vancouveru. Rasty?“ otočil jsem se na agenta Reischla, který seděl pobledlý v křesle. Před půl hodinou nesl Ryčkovi večeři a dost ho šokovalo zjištění, že ji Slovák nemá čím jíst. Od té doby se snažil být pokud možno v jiné místnosti než Ráda. Nedivil jsem se mu. Tázavě ke mně zvedl oči. „Potřebujeme se nějak dostat na tu loď. Bude to problém?“ zeptal jsem se. Zavrtěl hlavou a vyšel s telefonem ze dveří.

Zatímco agent pracoval na shánění motorového člunu, my začali balit všechny naše věci. Já a Tatranka jsme si vzali landrover a namířili si to na sever. Poté, co jsem se ho před chatou neúspěšně snažil otočit svojí jedinou zdravou rukou, jsem ji nechal řídit.

* * *

„Kam hodlá Wipplinger dát ty nálože, demente?“ zeptal jsem se mile a kopnul Španěla do břicha. Starého českého kmotra nikdo nemohl obvinit z toho, že je rasistou. Pracoval se všemi národnostmi, dokud z toho měl profit.

„Já si s nim promluvim,“ usmála se Tatranka a mrkla na mě. Španělovi bylo jasné, že se na něj chystáme hrát klasickou hru „hodnej polda, zlej polda“. Zazubil se, aby nám dal najevo, že na něho to fungovat nebude.

Že je Tatranka zlej polda mu došlo, až když mu nůžkami na nehty nastřihla předkožku.

* * *

Stáli jsme na cigáru u dálničního odpočívadla. Španěl mluvil, ale informace, které nám dal, byly k ničemu. Jen doručil balíček do mrtvé schránky, která už byla, jak jsme se právě přesvědčili, vybraná.

Tatrance se trochu klepala ruka a ani si nevšimla, že už dávno kouří filtr.

„Jsi v pohodě?“ otázal jsem se jí.

Neurčitě pokývala hlavou, podržela v sobě nikotin a s výdechem najednou vypadala, že se rozbrečí. „Jen mě hrozně překvapilo, jak snadno se mi ho mučilo…,“ vykoktala nakonec a několikrát zamrkala.

Trochu mě to zarazilo. Při vyslýchání spojky vypadala velmi sebejistě. V rámci programu sdílení zkušeností, co nám Doktor nachystal, se od Rády asi hodně naučila, ale první aplikaci v praxi vydýchávala hůř, než by jí bylo milé.

„Jsem nějak narušená, že jo?“ vyjádřila svoji obavu.

Chvilku jsem přemýšlel nad odpovědí. „Jo, to seš,“ řekl jsem nakonec. „Ale ne takhle. To bude v pohodě. Potřebovali jsme, aby promluvil hned. Nelam si s tim hlavu. Vím moc dobře, že jsi skvělá, tak si tady nevyčítej, žes způsobila pár ošklivých minut sráčovi bez špetky svědomí. Hm?“ usmál jsem se povzbudivě.

Tatranka na mě chvilku koukala obrovskýma očima lesknoucíma se slzami, které nedostaly povolení opustit prostor víček. A pak se na mě vrhla a začala mě líbat.

„Lenko, vole, do prdele, co blbneš?“ pokusil jsem se naznačit své znepokojení, ačkoliv mi rodiče vždycky říkali, že s plnou pusou se nemluví.

Odtáhla se a smutně se na mě podívala. „Ty ji miluješ, že jo?“ zeptala se nakonec s pochopením v očích.

„Co? Koho?“ vykoktal jsem zmateně.

„Kláru. Ježiš, já jsem kráva. Jak to, že jsem to neviděla dřív?“ zanadávala si a pokusila se urovnat si mikinu, jejíž vzezření bylo vystartováním po mně poněkud pocucháno.

„Já…,“ vyblekotal jsem, ale dál jsem se nedostal. Tatranka mě pohladila po tváři a usmála se.

„Promiň, jen toho na mě bylo moc. Jsi strašně fajn kluk, Kubo. Jestli ti to s Klárou nevyjde, půjdu po tobě jako slepice po flusu,“ zašeptala a vlepila mi pusu na tvář.

„Počkej, já jsem nechtěl…,“ snažil jsem se ze sebe vymáčknout nějaké vysvětlení, ale Lenka mě přerušila.

„Už o tom nebudeme mluvit, dobře? Hlavně Kláře ani muk. Mám ráda svoje nehty,“ dodala s hraně ustrašeným výrazem.

S povděkem jsem se usmál a nasedl na místo spolujezdce.

Vydali jsme se směr Vancouver. Cestou jsem ale musel přemýšlet. Lenka byla hezká, chytrá, vtipná, ty její ptákoviny s elfama bych asi taky překousnul, tak proč jsem se stáhnul? V hlavě mi strašilo podezření. Podezření, že má pravdu. Představil jsem si Rádin obličej a mé koutky se samovolně stočily vzhůru. Kurvadrát! Asi si budu muset se zrzkou promluvit. Hned po návratu do Čech to udělám. Modlil jsem se, aby tahle drobná odpočívadlová eskapáda neudělala ještě větší zmatek v tom kýblu bordelu jménem můj život. No, uvidí se.

„Mám strach, že ty nálože vezme na tu loď,“ sdělila mi zničehonic ustaraně Tatranka po pár minutách jízdy.

„Neblbni,“ odmítl jsem myšlenku okamžitě. „Chce ministra vydírat. Jestli na tý lodi bude taky, nebude přece vyrábět past, ze který se nemá jak dostat. Je to šíbr, přemejšlí. Z lodi nikam nezdrhneš, pokud nejsi Ježíš nebo Aquaman,“ dodal jsem a s potěšením sledoval, že popkulturní narážka vykouzlila na její tváři úsměv.

„Výbušniny by s sebou na loď vzal jenom kokot,“ uzavřel jsem nakonec.

* * *

Nikdy by nikdo neměl zapomínat na fakt, že většina českých kmotrů jsou neuvěřitelný kokoti.

* * *

3

Člun prořezával temnou hladinu a řítil se vstříc obrovské jachtě. Překontroloval jsem zip neoprénu, vyzkoušel, jak mi sedí ploutve, a připnul si popruh s nepromokavým pouzdrem na zbraně.

„Tak vystupujeme, panstvo, blíž už vás nedostanu. Kdyby po vás střílela ministrova ochranka, tak použijte heslo Koroptev, snad přestanou. A nenechte se semlít turbínou, prosím, musel bych to vysvětlovat,“ rozloučil se s námi Reischl.

Já, Chomáč, Slíva a holky jsme si vložili šnorchly do úst a po zádech se překulili do vody. Sirka, který zůstal na člunu s Rastym, což byla nová přezdívka kanadského operativce, který z ní nebyl nejšťastnější, ale zvykal si, za mnou ještě něco hulákal, ale studená voda ze mě vyhnala pomyšlení na cokoliv jiného než na oceán. Rychle jsem se v tekutém živlu zorientoval a vyrazil směrem k lodi.

Šest temných siluet zmizelo mezi vlnami.

* * *

Když se jachta prohnala kolem, měl jsem co dělat, abych si nenadělal do neoprénu. Proud, který vytvořila, mě strhával pod hladinu, a kdybych neměl gumové úchyty, které mě podtlakem přišpendlily k pravoboku, tak mě ten gigant nejspíš semele.

O velmi dlouhých a zadýchaných pět minut později už jsem lezl na palubu. Vzduch byl čistý. Obrazně i doslova. Stáhl jsem promočený neoprén, pod kterým se skrýval notně pomačkaný večerní oblek. Na zlomek vteřiny jsem si připadal jako James Bond a musel se usmát.

„Bond. James Bond…,“ pronesl jsem pro sebe tiše a nechal svojí hlavou znít starou dobrou znělku filmů o britském agentovi.

„Ehm…,“ ozval se ve sluchátku Tatrančin pobavený hlas, „víš, že máš zaplou vysílačku, blbečku?“

Zmrzl jsem na místě a zastyděl se. Přemýšlel jsem, jak se z toho vykecat, ale na nic jsem nemohl přijít. „Já…“

„Tak pojď, nula nula sedm, jsme na zádi,“ pobídl mě Chomáč o něco méně pobaveným hlasem.

Uložil jsem si zbraň do podpažního pouzdra a vyrazil přes palubu směrem k záchranným člunům.

* * *

„Rozdělíme se. Tatranka a Slíva půjdou dolů, já a Ráda si vezmeme střed, Chomáč s Týnou hořejšek,“ vydal jsem rozkazy. Celý tým kývl na souhlas a dvojice vyrazily.

Ráda se cestou ještě snažila uhladit si zmačkané večerní koktejlky. „Je to moc blbý?“ ptala se, když si prohlížela svůj odraz v jednom z potemnělých oken.

„Není,“ odmítl jsem rezolutně. Pak jsem se zastavil, nastavil rádio jen na odposlech a naznačil jí, ať udělá to samé. Překvapeně se na mě podívala a pak přepnula režim vysílačky. Zvídavě ke mně otočila oči v očekávání toho, co bylo tak důležité, že to nikdo další nesmí slyšet.

„Jsi nádherná,“ řekl jsem jí. Zaskočil jsem ji naprosto nepřipravenou. Nevěřícně se na mě usmála, totálně vyvedená z míry.

„Co blbneš, Mrtvolo?“ zachichotala se, když jsem ji natlačil na stěnu a začal líbat. No jo, co blbnu? Něco se ve mně pralo a já to musel vyjádřit. A na mluvení jsem nikdy moc nebyl. Vysadil jsem ji na skříňku se záchrannými vestami a začal jí stahovat kalhotky. Na zlomek vteřiny se zdálo, že mi v tom zabrání. Pak se ale vysrala na misi, na profesionalitu, na úkol, na všechno – a hladově rozervala můj poklopec.

Nebyla potřeba žádná předehra – na lodi je vlhko dost. Věděl jsem dobře, co dělat, abych Kláru dovedl k orgasmu, ale nic z toho jsem použít nemusel. Minutu po tom, co jsem do ní pronikl, už se svíjela zády proti zdi a musel jsem jí zacpat pusu. Byl to ten nejkratší, ale zároveň nejuspokojivější sex, který jsem kdy měl.

Za tři minuty jsem se jí vyčerpaně zhroutil na prsa. Pustil jsem ji a hledal cigarety, zatímco ona hledala spodní prádlo. Zapálil jsem si camelku a druhou jí podal.

„Co se stalo, Kubo?“ zeptala se s úsměvem a taky si připálila.

Trochu jsem nevěděl, co říct. „No…,“ zkusil jsem, „já nevim. Jen jsem nějak přemejšlel…“

„To bys neměl, nedělá ti to dobře,“ podívala se na mě s jiskřičkami v očích a pak se zhluboka nadechla kouře. „Víš co, já ti to trochu usnadnim. Miluješ mě?“

Zaváhal jsem asi o trochu déle, než jsem měl. Nakonec jsem se ale rozhodl to říct přesně tak, jak to cítím. „Asi. Já nevim. Nikdy jsem do nikoho vlastně ani zamilovanej nebyl. Na Karolíně se mi nejvíc líbilo to, že k ní vůbec nic necejtim. Tohle je jiný. Ty jsi důležitá. Ale nedokážu to dešifrovat. Navíc mi v tom dělá bordel to, že jsem tvůj nadřízenej. Potřeboval bych si v tom udělat pořádek, což se dělá blbě, protože tě mám plnou hlavu.“ Ztichl jsem a naprázdno polkl.

„To je fér,“ řekla Ráda a hodila nedokouřené cigáro, ze kterého sotva třikrát potáhla, přes palubu. Vypadala zamyšleně. Slezla ze skříňky a došla až ke mně. „Taky v tom mám trochu bordel, jestli tě to uklidní. Zažila jsem si svoje a řekla jsem si, že už žádnýho chlapa do svýho života nepustim. Ale ty se prostě nasereš, kam můžeš, viď?“ řekla a políbila mě. Pak se odtáhla a podívala se mi do očí. „Promluvíme si o tom v Plzni. Vymyslím, jak to rozčísnout, ať si s tim nemusíš lámat tu svoji dutou hlavičku, jo?“ a s potměšilým úsměvem zmizela v útrobách společenského sálu. Zapnul jsem si poklopec a vyrazil za ní.

* * *

Vmísil jsem se do davu asi tří stovek hostů a přepnul rádio zpět do režimu konverzace. Uzmul jsem sklenku vína a začal pohledem pročesávat sál. Po Wipplingerovi ani stopy. Podezřelých lidí tu sice bylo dost, ale vzhledem k tomu, že šlo o politický večírek, to nebylo nic divného. Napil jsem se a setkal se pohledem s Rádou. Byla rozcuchaná a působila dojmem, jako by si právě zašukala na lodi. Tahle mise se mi začínala líbit.

„Kontakt! Je jich tu pět, jsme pod palbou!“ zahulákala Týna náhle v mém sluchátku. Tolik k příjemné misi.

„Jdeme vám pomoct,“ oznámil jsem.

„Ne!“ zamítl autoritativně Chomáč. „Vy pohlídejte ministra a velvyslance, ti jsou Ví Aj Pí.“

Měl pravdu, tak jsem ani nebyl uražený, že nerespektuje mé rozkazy. „Slívo, Tatranko, je to na vás,“ předal jsem instrukce dál a čekal na potvrzení. „Slívo, Tatranko, běžte nahoru, slyšíte? Příjem.“

Ticho ve vysílačce začínalo být skoro strašidelné.

„Hlídej ministra!“ houkl jsem směrem k Rádě a vyběhl ze sálu ven. Bral jsem schody dolů po třech a přitom hulákal do vysílačky: „Tatranka a Slíva nejsou na příjmu, běžim to prověřit, zvládnete to, Chomáči?“

„Potvrzuji,“ zabručel úsečně voják a já rozrazil dveře, které vedly kamsi do útrob lodi. Vytáhl jsem Norinco NP22, kanadskou vykradačku stejnojmenné zbraně od Sig Sauera. Snažil jsem se být zároveň tichý i rychlý a ani jedno se mi nedařilo úplně stoprocentně. Jen díky tomu, že jsem neběžel úplně sprintem, jsem za ohybem chodby nezakopl o mrtvého Slívu.

Tři rány v hrudníku ještě krvácely, ale po tepu už nebylo ani památky a Slívovy oči vytřeštěně pozorovaly chodbu. Rozběhl jsem se ke strojovně.

* * *

Dva chlapi, kteří právě připoutávali omráčenou Tatranku k nějakému potrubí, se otočili za zvukem padajícího těla. Vřítil jsem se totiž do dveří tak rychle, že jsem v podstatě skočil tomu třetímu do náruče. Využil jsem kinetické energie, drapl ho za hlavu, jako by to byla kláda, co se chystám odnést na rameni, a celou vahou se opřel směrem proti páteři. Bylo to poprvé v celé mé kariéře sériového likvidátora problémů, kdy jsem někoho zabil tak divným způsobem. Vypadal, jako by zaklonil hlavu téměř o 180 stupňů a tělo se s nechutnou sérií mlasknutí a křupnutí svezlo na podlahu.

Pánové zdvihli zbraně mým směrem, ale když mě někdo opravdu nasere, střílím fakt přesně. A koho by nenasralo, když mu někdo zabíjí kolegy, notabene pět minut po tom, co si fakt pěkně zašukal na parníku? Dvě puf puf se usadila zhruba do prostoru mezi očima obou teroristů.

V tu chvíli přede mnou svět explodoval. Měl jsem pocit, že se mi lebka rozskočila vedví, a vzhledem k tomu, že mě přes ni čtvrtý maník, schovávající se za dveřmi, švácnul nějakou ocelovou tyčí, to bylo dost dobře možné. Spadl jsem na záda. Druhá rána mi mířila doprostřed obličeje. Zdvihl jsem v obraně ruce a tyč tvrdě dopadla na moji ortézu. Díky tomu jsem nepřišel i ke zlomené končetině, ačkoliv rána rozvibrovala celou moji kostru jako vibrátor na školním výletě dívčího církevního gymnázia.

„Jděte už do prdele, čůráci kanadský,“ poprosil jsem útočníka slušně o spolupráci a podrazil mu nohy.

Zatímco se plácal na zemi, já se snažil zorientovat, kde mám norinco. V místnosti ale byla tma jako v prdeli a rozmazané vidění mi v hledání nepomáhalo. Asi jsem měl otřes mozku. Hrábl jsem po něčem, co z výšky vypadalo jako moje pistole, ale byla to nějaká prádelní šňůra nebo co.

Zaregistroval jsem pohyb a instinktivně uhnul, což způsobilo, že mě nůž jen pořezal nad loktem, místo aby se mi uhnízdil v hrudníku. Frajer byl totiž zase na nohách a zrovna si ve strojovně hrál na GTA San Vancouveras s nějakým žabikuchem. Měl jsem toho právě dost. Zabiju ho prádelní šňůrou jako nějaký zvrácený produkt geneticky modifikovaného, přesto smyslného spojení Jamese Bonda a MacGyvera.

Druhou ránu jsem vykryl klubkem provazu, třetí ránu ortézou a čtvrtou už jsem distribuoval sám kopem mezi nohy. Útočník ji očividně zaregistroval, protože mu do očí vyhrkly slzy. Hodil jsem mu provaz kolem krku a udělal s koncem lana v každé ruce piruetu, abych stáhl smyčku. Zvedl ruku s nožem, aby svá pouta přeřezal, na což jsem čekal, a druhou smyčkou jsem mu ruku přišpendlil ke krku. Namotal jsem jeden volný konec na loket, abych provaz utáhl, a s potěšením sledoval, jak je v prdeli. Nohou jsem nadzdvihl mříž pokrývající podlahu a odkryl tak servisní šachtu, dobré čtyři metry hlubokou. Volný konec provazu jsem obtočil kolem zábradlí a pak jsem toho blbce shodil do šachty. Jeho krční páteř praskla dřív než provaz.

Dneska jsem ve formě!

Tatranka měla na hlavě krev. S otřesem mozku se otřes mozku vyšetřuje blbě, takže jsem místo toho informoval zbytek o tom, co vím: „Mrtvola všem, Slíva je mrtvej. Tatranka v bezvědomí, ale žije. Musíme okamžitě evakuovat loď.“

„Cože? Co se děje?“ zeptala se trochu panicky Týna.

Úkosem jsem pohlédl na velikou věc v rohu místnosti. Odpočet se právě ze sedmi minut přehoupl na šest padesát devět. „Wipplinger je kokot. Ty nálože jsou tady.“

* * *

Tatranky ruka už byla částečně připoutaná policejními pouty k lodi. Náramky nebyly dovřené úplně, ale jen tak se stáhnout nedaly. No, co naplat. Zatlačil jsem. Tatrančina záprstní kost praskla a kamarádka velmi rychle přišla k sobě, aby mohla začít řvát.

„Drž hubu, prosim tebe, musím přemejšlet,“ zacpal jsem jí pusu. Těkala očima po okolí a snažila se zorientovat v situaci.

„Rádo, jak jsme na tom s evakuací?“ Jako bych se na nic nezeptal, všude kolem mě se spustil alarm a rozblikalo poplašné oranžové světlo.

„Jde to pomalu!“ zakřičela zrzka.

Zdvihl jsem Lenku ze země a pořádně si prohlédl nálož. Nevypadalo to, že by měla tlačítko na okamžitou deaktivaci. Měli jsme vzít Sirku, sakra práce, výbušniny byly jeho parketa.

„To je centrálně řízený, někde tu bude těch náloží víc a jedna z nich bude mít vysílač, kterým se to dá vypnout,“ oznámila Tatranka.

„Nemáme čas hledat vypínač, máme šest minut a osm vteřin,“ namítl jsem a vyrazil s ní ke dveřím.

Když jsme stoupali po schodech nahoru, rozezvučelo se moje sluchátko, teď již pravou, nefalšovanou Týninou bezradností. „Kubo, úplně nahoře je asi deset lidí připoutanejch k lodi, nemůžeme je odvést!“

„Urvěte to, zlomte jim zápěstí, rozbijte to něčim. Když to nepujde jinak, uřežte jim ruce,“ zakřičel jsem a dál stoupal na palubu. Kvůli Tatrančinu zranění to šlo zoufale pomalým tempem.

„Negativní, plukovníku. Tyhle odsud nedostanem,“ hlásil Chomáč.

„Do zkurvený prdele dneska už!“ zařval jsem na celé schodiště. „Dobře, najděte tu posranou hlavní nálož. Za pět minut a něco to tu bouchne. Jestli ji nenajdeme do čtyř minut, okamžitě opustíte loď, to je rozkaz, jasný?!“

Vylezli jsme s Tatrankou na palubu, celí pomlácení a od krve, a jeden z členů ministrovy ochranky na mě namířil zbraň. Vypadal vystresovaně.

„Bažant! Bažant, kurva!“ zahulákal jsem a zvedl ruce.

Muž se zatvářil zaraženě.

„Koroptev,“ opravila mě Lenka a podívala se na mě, jako by si až teď uvědomila, že jsem idiot. „Jsme od tajné služby. Ministr musí okamžitě z lodi. Ale jakože hned,“ zaúkolovala bezpečáka. Ten přikývl a překvapivě se bez keců vydal dělat svoji práci.

„Hej, vy,“ houkl jsem anglicky na kolem bloudícího námořníka. „Za ani ne pět minut to tu vyletí do vzduchu. Shoďte všechny čluny, vesty i kruhy do vody a ať lidi skočí přes palubu! Není čas, jasný?“

Muž otevřel pusu a pak zhodnotil situaci: „To jsme pěkně v prdeli!“ a rozběhl se vyřvávat instrukce do davu.

„Tos vystih, kámo, tos vystih,“ zabručel jsem česky a začal prohledávat loď.

* * *

„Mám ji,“ zahlásila Ráda. „Taneční sál.“ Rozběhl jsem se ke středu lodi. Ze zádi se zatím ozývala střelba. Ignoroval jsem ji a běžel dál.

Nálož se skrývala ve stolech a do detonace zbývaly slabé dvě minuty. Tatranka zaklekla k výbušnině a začala ji popisovat Sirkovi do vysílačky. Mezitím se do dveří přiřítili i Chomáč s Kristýnou. Trvalo mi asi vteřinu je poznat, zase se mi rozostřovalo vidění a chtělo se mi zvracet. Rozhodně jsem měl otřes mozku.

„Sitrep?“ požadoval Chomáč po vojensku informace o vývoji situace, ale v tu chvíli po nás začal někdo střílet. Padli jsme za stoly a já se snažil nechat svůj otřesený mozek zpracovat příval informací. Vyhlédl jsem a uviděl dvojitě nasraného Wipplingera, prchajícího ze zádi, kde se zřejmě neúspěšně pokusil zabít ministra, který už se dávno cachtal ve vodě.

Oba Wipplingerové začali pálit, tak jsem vystřelil po tom prostředním z nich. Nějak uhnul. Mizernej otřes mozku!

Tatranka se dál snažila deaktivovat nálož, zatímco Chomáč si stoupl a za konstantní palby se rozběhl k Wipplingerovi. Ten dostal dvě rány někam do ramene a hrudníku a sekl sebou o zem. Nehodlal se ovšem smířit s tím, že by prohrál. Granát, který vylovil odněkud z kabátu, se dokutálel do středu místnosti.

Mé ranou do hlavy narušené vnímání, vlna adrenalinu a dostavující se vyčerpání dost možná pozměnily to, jak jsem ty mikrookamžiky do výbuchu vnímal, ale přísahal bych, že se Chomáč usmíval, když na granát skákal, aby ho zalehl.

Výbuch rozmetal jeho tělo na kusy.

* * *

Mně ani Tatrance se nic nestalo, ale Kristýnu i Rádu výbuch odhodil na stěnu a obě byly v bezvědomí. Nicméně žily a jinak vypadaly v pořádku. Podíval jsem se na odpočet. Čtyřicet osm vteřin. Hodil jsem si bezvládné holky přes rameno a otočil se k Tatrance.

„Vymrdej se na to, mizíme. To je rozkaz!“ vřískal jsem jako smyslů zbavený.

„Už to skoro mám, drž hubu!“ odbyla mě. Doběhl jsem k okraji lodi a blondýnu i zrzku bez cavyků hodil přes palubu.

„Rasty, hodil jsem holky přes levobok. Jsou v bezvědomí, hned je vylovte!“ zavelel jsem a rozběhl se zpátky. Zastavil jsem se ve dveřích do sálu a sledoval Tatrančinu práci.

„Lenko, utíkej, do píči!“ přeskočil mi hlas zoufale, ale ona pečlivě vytáhla nějaký drátek a zapojila ho jinam. Pak se nedočkavě podívala na budík nálože. Šestka se změnila na pětku. Otočila se ke mně se zdrceným výrazem ve tváři.

„Promiň,“ špitla a z pětky se stala čtyřka. Ach bože, ono se jí to nepovedlo.

Tohle finální zjištění mě přikovalo na místě, zatímco se na hodinách objevila trojka. Došlo mi, že k ní nestihnu doběhnout. Ve skutečnosti nestihnu ani utéct. Nestihnu vůbec nic. Třeštil jsem na ni dál oči a nebyl schopen pohybu nebo slova. Trojku vystřídala dvojka.

Lenka se na mě naposledy usmála. „Kubo,“ zašeptala, když dvojka přeblikla na jedničku, „milu…“

Svět se změnil v ohnivé peklo. Jako ve zpomaleném filmu jsem sledoval, jak ji pohltily plameny a rázová vlna roztrhla její tělo. O pár milisekund později se mi někam do hrudi zaryly střepiny a výbuch mě prohodil dřevěnou stěnou.

Oceán se nade mnou zavřel a pak už bylo jen ticho.

* * *

4

Otevřel jsem oči. Nemocniční pokoj byl hnusný, smrděl dezinfekcí a z vedlejší místnosti byl slyšet Český rozhlas jedna – Radiožurnál. Byl jsem doma.

Hm. Super.

* * *

Pouštěli jsme se Sirkou draka, na kterém přibyly fotky Slívy, Chomáče a Tatranky. Zrzek se mi snažil zvednout náladu nějakým připitomělým vtipem o viagře, ale mně přišlo všechno strašně nefér.

Pravou ruku jsem měl připoutanou k tělu – výbuch mi vyhodil rameno a bylo mi řečeno, že čím méně s tím budu hýbat, tím rychleji se to zahojí. Hlavně mi ale ležela v žaludku Tatrančina smrt. Z armády jsem byl zvyklý, že lidi umírají, a leckdy dost zbytečně, ale nějak jsem se přes to kanadské fiasko nemohl přenést.

Poprosil jsem Doktora o pár dní volna. Dostal jsem týden a měl jsem v plánu ho náležitě využít. Koupil jsem si flašku třiadvacetileté whisky Hammerhead, bednu plzeňské dvanáctky, karton cigaret, objednal si pizzu a pustil si první díl seriálu Přátelé.

Když jsem byl na konci šesté série, přišla ke mně domů Ráda. Nijak svoji přítomnost nevysvětlila. Prohlédla si můj neupravený zevnějšek, posloužila si pivem z lednice a odkopla hromadu krabic od pizzy, aby se mohla posadit na zem.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Tanec papírových draků.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.