Zlatý fond SME

Klasické diela nielen slovenskej literatúry na

zlatyfond.sme.sk

Bajky

Jan Karel Hraše

Copyright © 2021 Petit Press

Copyright ePub version © 2022 iAdverti

Copyright © 2021 Zlatý fond denníka SME

All rights reserved.

Ďakujeme digitalizátorom: Viera Studeničová, Michal Garaj, Erik Bartoš, Bohumil Kosa, Tibor Várnagy

Tento súbor podlieha licencii \'Creative Commons Attribution-NonCommercial-NoDerivs 2.5 License\'. Viac informácií na

http://zlatyfond.sme.sk/dokument/autorske-prava/

ISBN-978-80-559-0778-9

￼

PÔVODNÁ PUBLIKÁCIA

Jan Karel Hraše. Bajky. J. Otto, knihkupec. Praha 1903. 72 s.

Bibliografické poznámky

Bajky

Sedmdesát devět původních bajek českých

Napsal J. K. Hraše.

Druhé, opravené a rozmnožené vydání.

Illustroval St. Hudeček.

V Praze 1903.

Nakladatel J. Otto, knihkupec.

Tiskem České grafické společnosti „Unie“ v Praze.

NAŠÍ MLÁDEŽI

Bajky jsou vypravování děje smyšleného, tedy nikoliv skutečného, ale děj ten přece pravdě se podobá. Smyšlený tento děj vzat jest obyčejně se života zvířat, někdy však též z přírody neživé. Účelem bajek jest poučovati. Čtěte tudíž pilně bajky tyto a vlastnosti dobré, které v nich naleznete, si přisvojte, nedobrých však se chraňte!

Tímto způsobem i naše bajky dojdou svého účelu.

V Nachodě 1. února 1902.

J. K. Hraše, spisovatel.

PERUN A ZAJÍCI

Na zlatém stolci zasedl všemocný vládce světa Perun, aby vyslechl přání a prosby různých zvířat, která mu hodlala přednésti.

Když došlo na zajíce, vystoupil nejstarší z nich před trůn a takto jal se k Perunu mluviti:

„Nejmocnější všech mocných pane vládce, tvůrče, ochranče a živiteli náš! Všecka zvířata i ptactvo oděl jsi různými pestrými barvami, jenom našemu rodu dal jsi oděv prostý, nehezký, oděv šedivý a každý tvor se nám směje. Proto vznáším k tobě snažnou prosbu, abys nám dal oděv jiný, nový, pestrý, jakým honosí se ostatní tvorové. Chceme míti barvu bílou, červenou, modrou, černou, strakatou, vůbec pestrou.“

„Dobrá, milé děti,“ pravil Perun, „má se podle vůle vaší státi, obávám se však, že vám nový oděv spíše ku škodě a záhubě než ku prospěchu sloužiti bude.“

Jak to dořekl, nastala v oděvu zajíců rázem velká změna. Někteří měli kožich bílý, někteří černý, jiní červený a modrý, strakatý atd. Měli radost, že jim to sluší a radostně do polí a lesů se rozběhli. Ale sotva tam proháněti se počali, již nad nimi kroužili orlové a supové, lišky je dávily a trhaly, a střelci je pronásledovali. Měli co dělat, aby v houštinách se ukryli a život svůj zachránili. Ani ven nesměli po všechen čas vylézti.

Naříkali. „Takhle to nejde,“ pravil nejstarší zajíc, „každý náš nepřítel nás vidí a o nás smýšlí a nepřátel těch máme na světě více, než kdokoliv jiný. Brzy bylo by po našem rodě. Půjdeme k mocnému Perunu a budeme jej prositi, aby nám ponechal starý náš oblek.“

Souhlasili všichni a odebravše se opět k Perunu, za změnu barev svých kožichův znovu pokorně žádali.

„Věděl jsem dobře,“ pravil Perun, „že brzy opět přijdete. Šedivou barvu dal jsem vám proto, aby nepřátelé vaši nemohli vás tak lehce uviděti a hubiti v polích a lesích. Přesvědčili jste se o tom sami nejlépe. Vězte, že co já, váš tvůrce a ochrance jsem učinil, dobře jsem učinil a že neradno proti vyšší a nezvratné moci jednati. Staň se tedy opět podle vůle vaší. Na památku vaší zpozdilé žádosti nechť podrží někteří mladí vaši zajíci pestré kožichy a ubytují se v hospodářstvích jako zajíci domácí čili králíci.“

A od těch dob mají zajíci srst svoji opět barvy šedivé a králíci různých barev.

MOTÝL A STROMEK

Poletuje kolem stromku mladého motýl bělásek, pravil: „Dovol, milý stromečku, abych si do tvé kůry svá vajíčka ukryti mohl. Nic ti to neublíží, věř, a mně prokážeš velké dobrodiní. Přijde zima a vajíčka má lehce mohla by zmrznouti. Jen přes tuto zimu jim popřej, prosím, ochrany. Budu ti za tvoji ochotu vždy vděčen!“

Mladý, nezkušený stromek dovolil úlisnému motýli, aby si do jeho kůry přes zimu vajíčka svá ukryl.

Ale jakmile se Vesna objevila, vylézaly z běláskových vajíček housenky a jsouce hladový, pilně po potravě se sháněly. A tu našly brzy na jemných, mlaďoučkých listech stromku, na němž přezimovaly. S chutí pustily se do nich.

Ach, což tu naříkal ubohý stromek, co se naprosil, aby ho ušetřily, že ho to bolí, že zahyne, jestli o svůj list přijde.

„Já jen útulku popřál jsem vám, abyste v zimě nezahynuly, jak vaše matka prosila a vy mne za mé dobrodiní tak se odměňujete.“

„Co nám po tom,“ odpověděly chladně housenky, „co jsi matce naší slíbil! My o tom nevíme. Máme hlad a k vůli tobě hlady přece nezahyneme!“

A znovu se pustily do ubohého stromku.

„Ach já nešťastný,“ hořce naříkal, „proč jen uvěřil jsem lichotivým slovům jejich matky! Věru pravdou ostane staré přísloví, že nevděk světem vládne!“

Pozdě poznal nešťastný stromek své zklamání.

NEMOUDRÝ HOSPDÁŘ A SÝKORKA

Nastala zima a s ní přiletěly též malounké, čiperné sýkorky do zahrady, aby vajíčka housenčí sbíraly a jimi se živily.

Nerozumný a nezkušený hospodář, který teprve první rok hospodařil, spatřiv tyto drobné dobrodince zahrad, pravil: „Políčím si na vás, abych vás pochytal a na vás si pochutnal.“

Šel, shotovil si několik skřínek z vrboví a políčil na ubohé sýkorky. Hnedle byla jedna chycena. Pospíšil si, aby ji vyndal.

„Pusť, ach pusť mne,“ prosila, „vždyť s tvých stromů chci housenčí vajíčka sesbírati, aby se z nich na jaře housenky nevylíhly, stromy neokousaly a ovoce nezničily!“

Ale hospodář nedbal prosby té.

„Oberu si housenky z jara sám,“ řekl a sýkořičku zabil.

Když ostatní ptáci viděli, jak je nerozumný hospodář pronásleduje, uradili se, že se z jeho zahrady odstěhují.

„Opustíme toto místo,“ řekly, „abychom i my nepadly do jeho rukou. Za dobrodiní, které mu prokazujeme, odměňuje se nám bídnou smrtí. Nechť pocítí tedy z jara škodu, kterou mu housenky způsobí. Komu není rady, tomu není pomoci. Půjdeme jinam, kde si nás lépe vážiti dovedou, než zde.“

A rázem všecko ptactvo hned ze zahrady se vystěhovalo.

Když pak jará Vesna veškeru přírodu ze sna probudila, vylíhlo se z vajíček housenčích v zahradě hospodářově velké množství různých housenek, které v krátkém čase všecky stromy ožraly a částečně i zničily. A tak přišel hospodář o všecku ovocní úrodu. V sousedních zahradách, kde v zimě sýkorky hospodařily, měli hospodářové všude ovoce hojnost.

Vida to nerozumný hospodář, velice na svoji nerozvážnost naříkal a jí litoval, ovšem — pozdě.

NEOPATRNÁ ŽÁBA

Žába křehotajíc vesele na břehu potoka, spatřila pojednou nad sebou čápa, který chtěl ji lapit. Honem skočila do potoka a pod jeho břehem se ukryla. Po chvíli, když již se domnívala, že nebezpečí již minulo, vyplula ze svého úkrytu a nevidíc nikde čápa, vesele v potoce se projížděla a opět křehotala.

V tom však sehnula se po ní hladová kachna a než se neopatrná žába nadála, byla již kachnou uchvácena.

„Ach, mne nešťastné a neopatrné,“ hořekovala trpce, „jednoho nepřítele jsem se varovala, na druhého, ještě nebezpečnějšího, zapomněvši. Těžce zaplacena jest neopatrnost má.“

MEDVĚD A VEVERKA

Hladový medvěd vydal se na lov, aby nějaké zvíře uchvátil a svůj žaludek jím ukojil. Sotva se však v lese ukázal, prchala a skrývala se před ním všecka zvířata, jakoby štvaná, aby pod jeho tlapy se nedostala. Jedinká veverka, hopkujíc vesele po stromech, potutelně na něho se dívala a jej pozorovala.

Spatřiv ji medvěd, zastavil se pod stromem a takto jal se k ní hovořiti: „Nevíš, milá sestřičko, kam se všichni naši milí bratři a dobré sestry tak pojednou poděli? Nikde nikoho není ani viděti, nikoho slyšeti. A jak smutno tu v lese bez nich. Ani bys neuvěřila, jak se mi po nich stýská. Když jsi tak vysoko a vidíš na všecky strany, podívej se, prosím tě, kde by asi byli? Rád bych je navštívil a s nimi se potěšil.“

„Vidím je, vidím,“ odpověděla čiperná veveřice, „vidím je, utíkají teď právě v největším chvatu sem, a za nimi ženou se myslivci a práší jim kožichy, až je černo. Co nejdříve budou už zde!“

Ještě ani nedořekla a už se medvěd, jak jen rychle mohl, uklízel.

DVA PRSTENY

V zlatníkově bohaté skříni vyloženy byly vedle zlatých, drahocenných prstenů také prsteny z laciného kovu, ale byly dobře pozlaceny. Všecky, zlaté i pozlacené, leskly se stejným leskem. I pravil jeden pozlacený prsten ku svému sousedu, prstenu z dobrého zlata zhotovenému: „Zdaliž pak jest nějaký rozdíl mezi námi? Jsme v jedné skříni, leskneme se všechny stejným leskem, jako bychom všichni z jednoho kovu byly a lidé se nám všem stejně obdivují.“

„Tak soudíš ovšem ve své marnivosti a zaslepenosti jen ty, nevěda, že mezi námi nerozhoduje vnější, nýbrž vnitřní hodnota. Kdyby nás mistr náš na váhu položil, přesvědčil bys se hnedle, kdo z nás více váží, ty, čili já? A kdybychom za několik rokův opět se uviděly, věř, brachu, že bych tě více ani nepoznal. Ty budeš všecek otřen a ošuměn a nikdo nebude o tě ani státi. Ale já ostanu i po drahých letech tak, jak jsem dnes, já neztratím ani svého přirozeného vnějšího lesku, ani své přirozené vnitřní hodnoty a budu u všech lidí stále ve velké vážnosti.“

A pozlacený prsten nikdy více svým umělým leskem se nevychloubal.

Konec ukázky

Table of Contents

Pôvodná publikácia

Naší mládeži

Perun a zajíci

Motýl a stromek

Nemoudrý hospdář a sýkorka

Neopatrná žába

Medvěd a veverka

Dva prsteny