C. D. Major

MEZI DVĚMA SVĚTY

IKAR

Přeložila Ingeborg Fialová

This is a work of fiction. Names, characters, organizations, places, events, and incidents are either products of the author’s imagination or are used fictitiously. Any resemblance to actual persons, living or dead, or actual events is purely coincidental.

No part of this book may be reproduced, or stored in a retrieval system, or transmitted in any form or by any means, electronic, mechanical, photocopying, recording, or otherwise, without express written permission of the publisher.

First published by Thomas & Mercer, Seattle

Text copyright © 2021 C. D. Major

All Rights Reserved

ISBN 978-80-249-4748-8

Věnováno Kirsty a Izzy, mým báječným přítelkyním a talentovaným autorkám

Nebe a země jsou od sebe vzdáleny jen tři kroky, ale na určitých propustných místech je ta vzdálenost ještě menší.

Keltské přísloví

Prolog

Stojí u nízké kamenné balustrády mostu a já u okna, takže ji vidím zřetelně, vidím, co drží v rukou. Začalo pršet, okenní tabulka, která nás odděluje, se pokryla drobnými kapičkami. Nemohu odtrhnout oči, hruď se mi svírá, zadržuji dech.

Vítr jí cuchá vlasy, jak se naklání nad propastí. Představuji si ten pád: voda, skály. Udělala malý krůček dopředu, srdce se mi rozbušilo, prudce jsem vydechla, takže jsem zamlžila okenní sklo. Zoufale ho utírám hřbetem ruky. Stojí tam stále, stojí klidně.

Ne! Prosím, ne!

Opírám se nosem o sklo a úpěnlivě ji prosím.

Ona ví, že tu jsem, že se dívám.

Udělá ještě jeden krůček. Pažemi k sobě pevně přimyká raneček.

Prosím, ne! Udělám všechno, co budeš chtít. Prosím, prosím…

Dívá se směrem ke mně. Pak zvedá balík do výšky.

Prosím, ne! Je mi to líto. Prosím, ne!

Náhlý pohyb a balík padá z výšky do propasti. Křičím, křičím, křičím.

Kapitola 1

Ava, současnost

„Promiň, jdu pozdě.“ Fraser k ní přibíhá bez dechu, s kravatou nakřivo a námahou zarudlými tvářemi.

„Nejdeš pozdě,“ uklidňuje ho Ava, „ještě nejsou čtyři.“ Hned se cítí lépe, že je tu Fraser s ní.

Fraser ji bere za ruku, nad horním rtem se mu lesknou kapičky potu, mezi očima má hlubokou vrásku. Konec školního roku je vždycky hektický, ale letos převzal Fraser navíc vedení katedry od kolegy, jehož úřední záznamy jsou v divokém nepořádku. Fraser je technofil, milovník přehledných grafů a tabulek, a z kolegových ručně psaných poznámek na tisíci malých papírcích ho chytal psotník.

„Půjdeme?“ Fraser jí stiskl ruku: „Nervózní?“

Ava se kousla do rtu: „Trochu.“

Vstoupili do prosklených dveří, které se neslyšně rozevřely a odhalily vnitřek nemocnice s labyrintem chodeb, vymalovaných lososově růžovou barvou a opatřených záplavou piktogramů. Jejich kroky duněly po kamenné podlaze. Ve výtahu zmáčkl Fraser tlačítko druhého patra. Když se výtah rozjel, Avě se zvedl žaludek. Křečovitě se chytila kovového madla.

Za stolkem v recepci seděla kudrnatá žena středního věku. Vzhlédla od stohu papírů, který před ní ležel, lehce se usmála a pokynula jim, aby se posadili. Za okamžik si prý pro ně někdo přijde. V nepohodlných křeslech tu čekalo už několik dalších pacientů, neklidnýma očima si měřili nově příchozí a mlčeli. Fraser šťouchl do Avy a s potutelným úsměvem stočil svůj zrak k nápisu Poradna pro rodinu. Vstup zadem. Ava potlačila zachichotání a byla Fraserovi vděčná, že se snaží uvolnit napětí.

Sledovala mladou ženu, jak mizí ve dveřích ordinace, a zaťala ruce v pěst. Z kabelky vytáhla gumičku a svázala si dlouhé vlasy do culíku. Někdo zavolal cizí jméno a pak hned to její: „Ava Brentová!“

Prudce zvedla hlavu: Proti ní stála vysoká žena v bílém plášti a pestrých kalhotách. „Zde,“ hlesla Ava a pomalu se zvedla z křesílka jako žákyně vyvolaná ke zkoušení.

Fraser ji zase chytil za ruku a společně následovali ženu v bílém plášti, která si na prsa tiskla Avinu kartu. Ava se soustředila na stisk Fraserovy ruky, který ji uklidňoval. Bude to v pořádku. Čekali na tohle vyšetření několik týdnů. Ava na nic jiného nemyslela, ale nedávala to na sobě znát. Jako zkušená reportérka se uměla pohybovat před kamerou, držet se na uzdě, chovat se profesionálně.

Vstoupili do temné místnosti, v jejímž rohu stála osamělá židle a uprostřed vedle polohovacího lůžka obrovský přístroj s množstvím páček, tlačítek a koleček a se dvěma obrazovkami na posuvných kloubech. Odněkud se vynořila jiná žena v zeleném plášti: „Lehněte si, prosím sem.“

Ava těžce polkla. Když uléhala, snažila se nepomačkat si sukni. Fraser si stáhl kravatu a sedl si na jedinou židli v rohu. Zaskřípěla pod vahou jeho těla, Fraser si ji posunul blíž k lůžku. Ava si netroufala podívat se jeho směrem. Teď je to tady.

Lékařka v zeleném plášti si k ní přitáhla otočnou stoličku. „Rozepněte si, prosím, sukni a trochu si ji stáhněte.“ Počkala, až Ava nejistými prsty uvolní zip, pak jí na bledou kůži na břiše nanesla gel.

„Vaše první dítě?“

Ava rychle kývla a zaslechla, jak Fraser polohlasem šeptá ano.

„Nějaké problémy?“ zeptala se doktorka a sáhla po kameře sonografu.

Ava zavrtěla hlavou, pak si ale vzpomněla na rozhovor s porodní asistentkou před několika týdny: na některé otázky jí nebyla schopna odpovědět. Zachvátila ji úzkost: „V mé rodinné anamnéze jsou mezery.“

„Podíváme se na to,“ pokývala doktorka hlavou a přiložila Avě k břichu bílý umělohmotný kužel, který na první pohled vypadal jako mikrofon nebo joystick.

Místnost se naplnila zvuky, Avě to okamžitě připomnělo dokumentární film o velrybách, který nedávno viděla. Taky vydávaly takové podivné šplouchavé zvuky. Na obrazovce se pohybovaly nepravidelné obrazce v různých odstínech šedi. Doktorka kroužila po Avině břiše kamerou sonografu. Najednou přitlačila trochu víc a současně zvedla paži k obrazovce: „To je srdce, vidíte?“

Ava zaslechla, jak Fraser zhluboka vydechl.

Srdce! Tlukoucí srdce!

Ava cítila, jak se uvolňuje tíha, která ji už týdny ležela na ramenou. Dítě, po kterém tolik toužila, žilo!

Doktorka ukazovala na další šedivé skvrny na obrazovce: „To je hlava, to jsou ruce, tohle nohy.“ Pak udělala několik statických snímků a uložila je do počítače. Ava nemohla od obrazovky odtrhnout oči.

„Jste skoro přesně ve dvanáctém týdnu.“

Dvanáctý týden!

Ava zasypala doktorku otázkami: Je dítě v pořádku? Není nikde žádný problém? Kdy má přijít na další kontrolu? Doktorka odpovídala klidně, všechno je v pořádku, nemusí se ničeho obávat. Fraser seděl v židli bez hnutí, oči upřené na obrazovku.

„Gratuluji,“ ukončila doktorka prohlídku a podala Avě chomáč gázy, aby se utřela.

Ava ho uchopila jako ve snách: Opravdu je těhotná! Opravdu bude matkou!

Kapitola 2

Marion, 1929

Jaký úžasný zážitek! Odpolední taneční soirée! A v Savoyi! Matka mi to nechtěla dovolit, ale byly to moje narozeniny. Přemlouvala jsem ji tak dlouho, až povolila. Bylo tu všecko, jak jsem si představovala: vysoké, zlatem vykládané stropy, třpytivé svícny, sluhové v livrejích, večerní šaty všech střihů a barev, nádherné účesy – škoda, že mi matka nedovolila učesat si drdol. Hudba, která mi navždy bude znít v uších. Ach, jak to bylo krásné a vzrušující!

Rozhlížela jsem se kolem a toužila jsem po tom, mít s sebou taky nějakého přítele jako tamta žena v rohu: hlavy těsně u sebe, tichý, důvěrný smích, lehké doteky. Namísto toho vedle mě seděla matka jako hlídací pes, tvářila se kysele a znuděně. Zlobilo mě to, ale já se o svých narozeninách nechtěla zlobit. Chtěla jsem alespoň dnes věřit tomu, že sem patřím, sem, do světa těch krásných a dobře naladěných bytostí.

Vešel se šviháckým úsměvem na plných rudých rtech jako nějaký hrdina z románu Emily Brontëové. Myslela jsem, že omdlím, když se na mě podíval. Honem jsem otočila hlavu jinam, ale přesto jsem ho nechtěla ztratit z dohledu. Srdce mi málem vyskočilo z krku: On míří ke mně! Matka pozorovala každý můj pohyb jako jestřáb – ale jak bych si měla najít manžela, kdybych pořád jen seděla doma?

Lehce se uklonil a zeptal se matky, jestli bych si s ním směla zatančit foxtrot. Tolik dívek tady, a on si vybral zrovna mě! Divže jsem štěstím nezapištěla. Nešikovně jsem se zvedla, ale když mě chytil za ruku, měla jsem pocit, jako by ve mně zmáčkl nějaký tajný knoflík: celým tělem mi projela vlna tepla a energie, jako když se v temné místnosti náhle rozsvítí silné elektrické světlo. Přitáhl si mě k sobě a já v okamžiku zapomněla na matku i celý svět kolem. Voněl létem, lesem a kořením. To je prý od dušeného jehněčího, co měl k obědu, smál se.

„Taky mám ráda jehněčí,“ odpověděla jsem a cítila se strašně trapně. Chtěla bych umět mluvit s muži, ale copak vás to někdo naučí? Byla jsem příliš vystrašená na to, abych řekla víc; snažila jsem se držet rytmus a nešlápnout mu na nohu. Mám strašně velké nohy a tanec s ním byl něco úplně jiného než trénovat foxtrot sama ve vlastním pokojíčku. Jmenoval se Hamish a byl o čtyři roky starší než já – osmadvacet. Měl krásný plný hlas a roztomilý skotský přízvuk.

„Nikdy jsem ve Skotsku nebyla,“ špitla jsem.

Po tanci mě odvedl zpátky k matce. Seděla jsem tam a nervózně komíhala nohou do rytmu. Vrátí se pro mě? Proč jsem nebyla výřečnější, nápaditější, vtipnější? Proč jsem si neoblékla hezčí šaty? Vypadám tak obyčejně! Hnědá halenka, rozpuštěné blond vlasy jako mokrá sláma. A matka každou chvíli vytahuje z kabelky hodinky a významně pohlíží na ciferník a na dveře. Myslím, že se rozpláču. Už vidím, jak zase sedíme v našem tmavém obýváku v dvojdomku na Adams Street. Matka přinese otci podnos s večeří a očima mě napomene, abych ho nerušila.

Když jsem u šatny čekala na kabát a matka na chvíli zmizela na toaletě, aby si přepudrovala nos, vyšel Hamish ze sálu a rozhlížel se, jako by někoho hledal. Zavadil o mě pohledem a ve mně se zase všechno rozsvítilo. Křečovitě jsem v dlani zmačkala lístek od šatny. Hamisch byl zklamaný, když jsem přiznala, že nemáme telefon. Proklínala jsem v tu chvíli otce, že už ho dávno nenechal zavést. Vždycky říkal, že by nás to leda rušilo. Nenáviděl hluk, každý náhlý zvuk ho vyváděl z míry. Nechtěl doma ani rádio, ačkoli si stěžoval, že mu neustálým přehráváním ničím jeho desky a gramofon.

Hamish si zapsal naši adresu do malého elegantního notýsku, který vytáhl z kapsy. Měl tak krásné, jemné ruce! A tak úhledný rukopis! Byl prostě dokonalý. Slíbil, že napíše. Zahlédla jsem matku, jak vychází z toalety, stále s tím kyselým výrazem. „To budu moc ráda,“ zašeptala jsem rychle. Úsměv, který mi na oplátku věnoval, mě málem znovu porazil. Odteď si budu své dny plné otravných domácích povinností sladit představou, že se jednoho dne objeví u branky a odvede mě odtud.

Hodiny hlasitě odbíjely, když jsem před otce stavěla podnos s čajem. Nepodíval se na mě, opět ho sužoval záchvat zimnice. Temný pokoj plný zápachů mě skličoval. Honem jsem si šla lehnout a myslela na něj, na Hamishe Westa. Snila jsem o tom, že mě odsud unese, vezme mě do náruče, budeme spolu tančit charleston, jeho krásná hlava plná byronovských kudrn se mi bude opírat o rameno a jeho plné rty se na mě budou smát.

Kapitola 3

Ava

„Avo! To je ale překvapení.“ Matka jí přišla otevřít v zamoučené zástěře, vařečku v ruce a brýle zastrčené do šedivějících vlasů.

„Zrovna dělám večeři… Johne, Ava je tady!“

Ava matku následovala dovnitř. Okamžitě ji ovanula vůně jídla a dusivé horko. Topilo se tu i uprostřed léta, otci bylo stále zima, matka ho kárala, ať si obleče ještě jeden svetr a trochu se hýbe.

„Johne!“

„Už jdu!“

„Plazí se jak slimák,“ utrousila matka kriticky. „Dej si nějaký drink, miláčku, a povídej. A než odejdeš, připomeň mi, že ti musím vrátit knížku, cos mi půjčila. Už jsem ji prolistovala…“

Ava cítila, jak se jí potí dlaně. Odkládala tenhle rozhovor déle než osm týdnů.

Kuchyň vypadala stejně jako vždycky. Uprostřed obrovský kulatý stůl, kam by se vešlo osm lidí, kdyby se na židlích nevršily hromady knih a na ploše stolu výstřižky z novin a časopisů, nedoluštěné křížovky, umaštěný slovník, reklamy z obchodů, účty, mince.

„V lednici je otevřené víno, nalij si,“ pokynula matka od plotny směrem ke dveřím ledničky, přeplácaným záplavou nálepek a magnetů.

„Díky, nechci,“ odpověděla Ava. „Co vaříš?“

„Ropuchu v jeskyni. Dáš si? Mám toho spoustu. Otec by možná tolik uzeného jíst neměl…“

„Ne, já…“

„Přestaň rozdávat moje uzené, Frances!“ zahlaholil ode dveří otec, došoural se k Avě a políbil ji na tvář.

„Ahoj, tati. Neboj, nedám si, přišla jsem jenom na skok.“ Pak se zhluboka nadechla. Teď to musí říct.

Otec odstranil z jedné židle hromadu knih, aby si mohl sednout, pak začal hledat cigarety a zapalovač. „To je škoda, za chvíli by měla přijít Pippa, bylo by fajn, kdybyste se zase po čase viděly.“

Ava zamumlala chabou omluvu, opravdu už to bylo pěkně dlouho, co svou sestru neviděla, a pak se znovu snažila soustředit na to, co jim chce říci.

Otec si sedl a zapálil si. „Tak co? Potřebuješ půjčit peníze, nebo ses jen přišla podívat na své stařičké rodiče?“

„Mluv za sebe!“ houkla matka od plotny.

„To je fakt,“ připustil otec. „Tuhle s sebou vzala na jednu ze svých sportovních procházek Guse a ten od té doby leží s nohama nahoře a nemůže se hýbat. Chudák pes.“

„To není pravda!“ bránila se matka. „Sakra, Johne, vezmi si popelník! A ty si sedni, Avo, a konečně povídej, co je nového.“

„Snažím se,“ řekla Ava a dál nervózně popocházela po kuchyni. Otec si k sobě přisunul popelník, Ava se zhluboka nadechla a konečně to vyslovila: „Jsem… jsem těhotná.“

Matka strnula a přestala míchat omáčku, i otec přerušil pohyb, kterým vedl cigaretu k ústům.

„Dvanáctý týden,“ dodala Ava tiše.

Po pauze, která Avě připadala jako věčnost, se matčin obličej rozzářil v širokém úsměvu: „No to je úžasné, holčičko! Johne, slyšíš to? Je těhotná! Budeme mít dalšího vnuka.“

Matčiny oči se naplnily slzami, otec vstal a položil Avě ruku na rameno. „To je báječné.“

I z jeho hlasu znělo pohnutí.

„Nekuř tady!“ houkla matka a začala dlaněmi rozhánět obláčky cigaretového dýmu. Ava se musela zasmát. S úlevou, že jim to konečně řekla, klesla na jednu z volných židlí.

„To musíme oslavit!“ hlaholila matka. „Musím zavolat tvé sestře. Dvě vnoučata! Představ si to, Johne.“

„Uklidni se,“ zabručel John a zamáčkl cigaretu, „nech chudinku Avu vydechnout.“

„Chcete se podívat na fotky z ultrazvuku?“ Ava vytáhla z kabelky velkou obálku.

„Jasně!“ Matka si otřela ruce o zástěru a posadila si na nos brýle.

„Podívej, Johne, vypadá, jako by nám mával!“ hlaholila nadšeně. „Je to kluk nebo holka? Chcete to vědět dopředu?“

„Ještě nevíme,“ odpověděla Ava. Fraser musel spěchat do školy, nechtěli jsme nic rozhodnout, než se ujistíme, že je všechno v pořádku.“

„A je všechno v pořádku?“ podívala se matka na Avu ostře s obavami v očích.

„Je,“ odpověděla Ava s úsměvem. „Je sice malinko menší, než by měl být, ale prý to není problém.“

„Taky jsi byla malá a mělas podváhu. Jen tři kila. Táta se na tebe bál sáhnout, aby ti neublížil.“

„Obě byly malé,“ zasnil se otec. „Panebože, už jsem to málem zapomněl, tak je to dávno.“

„Další vnouče,“ vzdychala matka. „Řekneš to Pippě?“

„Dneska večer jí to řeknu.“

Matka s uspokojením kývla. „Bude nadšená, že bude mít malý Tomy bratrance.“

„Jak se jí daří?“ zeptala se Ava.

„Myslím, že je ráda, že může zpátky do práce, ačkoli Tomy prý je ve školce nerad. Pippa se zlobila, když jsem o tom začala. Asi má špatné svědomí, že ho tam dala tak brzy.“

„Zkusím jí to vymluvit,“ řekla Ava a sunula fotografie z ultrazvuku zpátky do obálky.

„Můžeme si jednu nechat?“ zaprosila matka. „Pověsím ji támhle na lednici.“

Ava matce podala jednu z fotografií a udiveně zakroutila hlavou. Po celé týdny si zakazovala myslet na ten shluk buněk, který jí rostl v těle. A teď ho tu vidí před sebou, je z toho vzrušená a plná plánů do budoucna.

Matka připnula fotku na ledničku jednou z barevných magnetek.

„Můžu se tě na něco zeptat, mami? Mám pár otázek, na které jsem při první prohlídce neuměla odpovědět…“ Ava si odkašlala. „Snad mi můžeš pomoct.“

„Jaké otázky?“ zeptala se matka roztržitě a zálibně si prohlížela fotografii.

„Chtěli znát rodinnou anamnézu.“

Matka k ní teď stála zády, Ava neviděla výraz v její tváři. I otec hleděl k zemi a mlčel. Veškerá radost a srdečnost posledních minut jakoby vyprchala.

Avina matka byla adoptované dítě a nerada o své minulosti mluvila. „Teď mám svoji rodinu a tím to hasne,“ říkávala vždycky.

Ava si nervózně olízla rty. Teď už přece nejde jen o matčinu, ale také o Avinu rodinu!

Trouba zacinkala.

„Dej na stůl talíře, Johne,“ řekla matka konečně a pak směrem k Avě: „Myslím, že ti moc nepomůžu. Nevím ale o ničem, co by bylo nenormální.“

Otec zamířil ke kredenci.

„Opravdu si nedáš ani lok vína?“ snažila se matka změnit téma. „Půjdeš dneska do práce? Ta sukně je moc pěkná. Brzo ale budeš potřebovat těhotenské šaty. Budeš dnes číst zprávy?“

Ava se zhluboka nadechla. Nemůže matce dovolit, aby jí zase utekla z lopaty jako vždycky předtím. „Vím, že o své původní rodině mluvíš nerada, mami, ale teď by to bylo na místě, možná je to důležité.“

Otec přišel matce na pomoc: „Co bys chtěla vědět, holčičko?“

Matka se vrátila k plotně: „Ach bože, převařila jsem brokolici. Nenávidím převařenou brokolici. Johne, dej na stůl ty pitomé talíře!“

„Frances…,“ napomenul ji John, ale ignorovala ho.

„Potřebuju vědět, jestli nemáme v rodině nějaké závažné onemocnění,“ ozvala se Ava.

„Kde je miska na omáčku?“ hubovala matka od plotny.

„Frances, miláčku…“

Matka neodpověděla, jen bouchala dvířky od kredence. „Kde je ta blbá miska? Tady vždycky byla!“

V tu chvíli vešel do kuchyně Gus, černošedý knírač, a namířil si to rovnou k Avě. Ava spustila ruku a podrbala ho na hlavě, Gus vydal spokojené bručivé chrochtání, které Avu vždycky přinutilo k úsměvu.

Vstala. „Už půjdu, Pippa na mě čeká.“

„Zůstaň ještě, ovečko,“ snažil se ji otec zadržet.

„Jen ať jde,“ odporovala mu matka. „Pippa bude chtít nakrmit malého a určitě bude nadšená z té novinky.“ Přeskakoval jí hlas.

Otec na ni nechápavě zíral. Ava si vyčítala, že s tím vůbec začala. „Máma má pravdu, musím jít.“

Až dosud Ava matčino mlčení plně respektovala, věděla, že matka měla nelehké dětství, že se jí nedařilo dobře ani v jedné adoptivní rodině a že o tom nechtěla mluvit. Teď ale… Ava si sáhla na břicho… Teď by to potřebovala vědět kvůli svému dítěti. Napjatý výraz v matčině tváři ji odradil od dalších pokusů. Sebrala ze stolu kabelku a nuceně se usmála: „Dobrou chuť k večeři. Voní to báječně.“

„Můžeš jíst s námi,“ udělal otec poslední pokus.

Ava by si byla přála, aby matka vypadala šťastněji. Takhle si oznámení té radostné noviny nepředstavovala. S těžkým srdcem vyšla ze dveří, ještě za sebou uslyšela matčin výkřik: „Sakra, je to úplně rozvařené!“ a zaklapla je za sebou.

Kapitola 4

Konstance, 1949

Musím zůstat v pokoji, dokud se venku uklízí. Prach, který se při tom víří, prý nedělá dobře mým plicím. Plíce mám taky nemocné. Mám na sobě bílou noční košili. Chybí jí knoflík. Na nohou tlusté bílé ponožky a přes košili růžovou vestu. Jsem zvědavá, jestli mi dnes dá moje šaty a pustí mě ven. I když – dnes asi ne, není mi moc dobře.

Jsem nemocná. Narodila jsem se s různými neduhy a jako mimino jsem prodělala dětskou obrnu. Nepamatuji si, že bych kdy byla zdravá. Teď je mi šest, takže jsem vlastně nemocná šest let. Počítat už umím. Šest a šest je dvanáct, a to je tedy pořádný věk! Doufám, že mi jednou bude dvanáct, ale možná umřu dřív.

Někdo něco upustil na zem, znělo to kovově. V hale jsou pestrobarevné dlaždičky a teď na ně něco spadlo. Chci vidět, co to je, tak se skláním ke klíčové dírce. Ale nevidím nic, jen černo, v zámku trčí klíč. Sedám si na zem a jsem smutná. Někdy tam klíč není a to pak vidím, jak kolem prochází různobarevné šaty. Šest a šest a šest je osmnáct. To je, panečku, pořádný věk.

Někdo venku zakašlal a pohybuje se tam. Možná je to Annie nebo ta druhá paní, co jí občas pomáhá a říká jí slepice. Ano, bude to Annie, protože našlapuje měkce a voní po pomerančích. Někdy za mnou chodí pan Hughes, aby zalil kytky v mém pokoji. Vždycky na mě mlaskne jazykem, jednou, dvakrát, třikrát. Musím se tomu smát. Nosí těžké zahradnické boty. Až přijde příště, musím si všimnout, jestli vydávají na dřevěné podlaze v mém pokoji jiný zvuk než na kachličkách v hale.

Dneska ale nepřijde. Dneska sem nikdo nesmí, ani uklízečka, aby mě něčím nenakazili. To bych prý mohla umřít. A když člověk umře, tak už se druhý den ráno neprobudí.

Někdy mi v pokoji uklízí maminka a já jí u toho pomáhám. Když mám špatný den, pomoct jí nemůžu. To bývám unavená a bolí mě břicho a zvracím. Dneska, myslím, zvracet nebudu. Lehám si do postele, zvedám nohy do výšky, opírám si je o stěnu a hlavu nechám viset z postele. Nad postelí je malá polička s knihami, pod ní bydlí pavouk, kterého každé ráno zdravím. Na polštáři sedí zajíc, má jen jedno ucho a jedno oko a na rameni prasklý šev, ale maminka slíbila, že ho spraví. Taky mám šev, ale ne na rameni: na břiše. Doktoři se mě taky snažili spravit, ale asi to neuměli, protože jsem pořád nemocná. Povídám si se zajícem o všem možném, vymýšlím si různé příběhy. To mi jde. Vzpomenu si třeba na obrázky v knížkách a hraju si, že jsem v nich. V knížkách chodí děti hodně ven a zažívají všelijaká dobrodružství.

Když jsou všichni pryč, objeví se maminka. Honem sundávám nohy ze zdi a lehám si způsobně na záda. Kývne na mě ode dveří. Vlasy má dneska rozpuštěné. Nenese mi boty, takže ven asi nepůjdu. Kroutí se mi žaludek. Ne že by se mi chtělo zvracet, ale protože jsem smutná.

„Už jsou hotoví,“ říká maminka a sedá si ke mně na postel.

Mluvit s ní je jiné než mluvit se zajícem. Chtěla bych jí toho tolik říct, všecko, co mám v hlavě, protože vím, že nemá moc času a za chvilku zase odejde a já budu zase sama. Někdy ale zůstane déle, sedne si na židli naproti posteli, sluníčko jí zpoza záclony kreslí na šaty různé vzory a čte si se mnou nebo počítá.

„Musíš si odpočinout,“ nabádá mě, ačkoli nejsem vůbec unavená, a pokládá na mě deku. Chtěla bych jí to říci, ale vím, že nemá ráda, když odmlouvám. To pak nepřijde celé hodiny, někdy celý den. To nechci. Dnes mám pocit, jako bych měla uvnitř v břiše díru. Chtěla bych jí navrhnout, že bychom si spolu mohly něco zahrát, ale mlčím. Nedávno mě naučila jednu karetní hru. Anebo bychom si spolu mohly číst. Nejraději mám, když mi čte ona. Předstírám, že moc číst neumím, aby s tím nepřestala.

„Zavři očička,“ šeptá mi a já je poslušně zavírám, protože to obvykle znamená, že mě pohladí po hlavě, a to mám moc ráda. Zvedá se z postele, ta pod ní trochu zaskřípe. Pokládám ruku na místo, kde seděla: je ještě teplé. Cítím z jejího dechu uzenou makrelu, kterou měla k snídani. Pak mi pokládá ruku na čelo a tiše zpívá. Znám tu písničku, zpívám v duchu s sebou.

Hush a bye, baby, v koruně stromu…

Ta písnička končí špatně, to baby spadne dolů a zřejmě se pak musí opravit stejně jako já.

Kapitola 5

Ava

Když Ava přišla, Pippa zrovna uložila Tomyho do postele. „Pojď dál,“ zašeptala, „jen tu uklidím pár krámů.“

Ava ji následovala předsíní a všimla si přitom, že si dala zkrátit vlasy. „Máš dobrý účes.“

Pippa si rukou přihladila zátylek. „Není to moc krátké?“ V obýváku si klekla na zem k nedopité sklence červeného, které tu stálo ve změti hraček různých barev a typů. „Sorry, nestihla jsem uklidit, dala jsem se do pití. V lednici je láhev, nalij si.“

Ava prošla chodbou do kuchyně a otevřela ledničku. Vypadl na ni kus parmezánu. Lednice byla narvaná, jako by se Pippa chystala na konec světa. Vždycky to tak bylo. Značila její poznámka v pokoji, že má potíže s alkoholem? Ava si nalila pomerančový džus a vrátila se za Pippou. Pippa nepostřehla, že pije nealko, klouzala po kolenou po koberci, sbírala hračky a házela je do připravené krabice.

„Tak co, jak to jde? Co v práci?“ zeptala se, aniž vzhlédla.

„V práci dobrý,“ odpověděla Ava a sedla si na kraj tmavohnědé plyšové pohovky. „Dneska jsem dělala reportáž v továrně na výrobu oplatek.“

„To se někdo má.“

„Ani ne.“

Na reportáž v oplatkárně ji dnes ráno poslal Garry, její produkční. Avě to bylo celkem jedno, v hlavě měla jen očekávanou prohlídku na ultrazvuku. Obvykle si ale téma reportáží směla vybírat sama, byla u televizní stanice už víc než patnáct let a tohle privilegium si časem vydobyla. Měla pověst reportérky, před kterou se lidé nebojí mluvit, a diváci milovali její vtipkování na konci zpráv.

„Jednoho z dělníků zatkli za úmyslnou kontaminaci surovin nějakým svinstvem. Firma musela z trhu stáhnout spoustu výrobků.“

„To je hnus,“ pokrčila Pippa nos.

„To teda je. Reportáž jsem natočila, aniž bych si kousla do jediné oplatky.“

„To věřím,“ přitakala Pippa.

Ava se k ní svezla na zem a pomáhala jí sbírat hračky. Gumového Spidermana se světélkujícími pažemi, malinkaté autíčko, které vypadalo jako dětský počítač, růžové prasátko s obrovským břichem. Ava si pozorně prohlížela jeden kus za druhým a přemýšlela o tom, že brzy se i její útulný byteček změní v takovýhle chaos.

„Tenhle chlapík mi nahání husí kůži,“ zamávala Pippa plyšovým buldokem v policejní uniformě. Pak se zarazila nad Aviným nepřítomným výrazem: „Jsi v pořádku? S Fraserem dobrý?“

Ava zaváhala: „Jo, všechno v pořádku, jasně…“ Tak už to řekni! Proč je to o tolik těžší než před chvílí u rodičů? „Fraserovi končí semestr, to je vždycky hektické. Kromě toho příští rok přebírá vedení katedry, tak už se na to připravuje…“ Ava zpozorovala, že se Pippě lesknou oči. „Co Tomy?“

Pippa upila vína: „Dobrý. Buď se směje, nebo kvůli něčemu řve. Dneska ječel, že chce lívanec do čtverce. Když jsem mu udělala čtverec, spustil, že není dost velký…“

Ava si hladila břicho a začala se smát o zlomek vteřiny později, než bylo třeba. „Jsem těhotná,“ vyhrkla bez varování.

Pippiny světlehnědé oči se rozšířily, po tváři jí přelétl jakýsi stín, pak teprve se po kolenou vrhla k Avě a objala ji: „Gratuluju, sestřičko!“ Ava z jejího dechu cítila lasagne a červené víno, na špičce nosu měla kousek modré plastelíny. „Tak proto jsi přišla, už rozumím!“

Ava pochopila její výčitku. Kdy sem vlastně přestala chodit na pravidelnou večerní skleničku?

„Páni, to je bezva, skoro tomu nevěřím,“ pokračovala Pippa. „Vím, že jste se snažili, ale…“ Pippa si sedla na paty. „Je to skvělá zpráva.“

„Dneska jsem byla na ultrazvuku, mámě a tátovi už jsem to řekla.“

„Byli nadšení, že ano?“

„Byli.“ Ava si promítla uplynulou hodinu u rodičů, jak se matka napřed radovala a pak… Celé to pokazila.

„Skvělá zpráva,“ opakovala Pippa. „A nepiješ, no jasně.“ Pippa mluvila rychleji než obvykle.

Ava najednou pocítila potřebu změnit téma: „Jak se máš v nové práci?“

Pippa jen mávla rukou: „Ale jo, dobrý,“ a hned se vrátila zpět k Avinu těhotenství: „Jak se cítíš? Máš ranní nevolnosti?“

„Občas ano,“ připustila Ava.

„A únava? Býváš unavená?“

„Tuhle jsem usnula na schůzi,“ pokrčila Ava rameny a vděčně sledovala, jak se Pippiny rty roztáhly do širokého úsměvu. Proč vlastně byla tak nervózní, než sestře oznámila, že je těhotná? Takové zprávy se přece sestrám říkají.

„A máš taky divné chutě? Já se mohla utlouct po slaných burácích a kyselých okurkách.“

„To zatím nemám.“

„Já občas vyhnala Liama i v noci ven, aby mi šel koupit něco na zub…“ Pippa se znovu zasmála.

Ava usrkla džusu ze sklenice a byla ráda, jak Pippa její zprávu přijala.

„Těšíš se na to?“

„Jasně. Ačkoli – zatím jsem o tom moc nepřemýšlela. Ty první týdny vlastně nikdy nevíš, jestli to dopadne. Ale teď, po tom ultrazvuku…“

„Vlastně jsem nevěřila, že někdy budeš mít dítě,“ řekla Pippa najednou zamyšleně a usrkla vína.

Ava se kousla do rtu: Jak to Pippa myslí? „Vidíš, budu. A těším se, že nebudu muset chvíli chodit do práce.“

„Jenže to je práce, nemysli si, sestřičko.“

„Já vím, já vím,“ bránila se Ava. „Však víš, jak to myslím.“

Pippa přesto trvala na svém: „Je to práce. A je to konec svobody a lenošení.“

„Jo,“ připustila znovu Ava. Od té doby, co se narodil Tomy, měla pocit, že každou chvíli říká něco nepatřičného. Dřív si s Pippou rozuměly beze slov, teď se v její přítomnosti cítila jaksi nešikovně.

„A co Fraser? Těší se?“

„Určitě. Miluje děti. Však proto je učitel…“

„Milovaný učitel a otec,“ pokývala Pippa hlavou.

Ava už zase nevěděla, jak to Pippa myslí. Ironicky, přátelsky? Věděla, že má Frasera ráda. Proč, sakra, musí každou Pippinu hlášku třikrát obracet v hlavě?

„Chystám Liamovi pizzu. Dáš si taky?“

„Ne, díky, jedla jsem doma.“ Ava cítila, jak jí kručí v žaludku. Možná by měla něco sníst, ale nechtěla tu zůstat moc dlouho.

„S mámou jsme se bavily…,“ začala opatrně, „chtěla jsem vědět něco o rodinné anamnéze.“

Skoro slyšela, jak Pippa zatajila dech. „A jak to šlo?“

„Moc dobře ne.“

Pippa si povzdechla: „Nerada o tom mluví.“

„Já vím, ale teď, když budu mít dítě, bych docela ráda věděla, jestli měl někdo v rodině třeba nemocné srdce nebo jiné škaredé onemocnění.“

„Kdyby něco takového bylo, tak by to přece řekla mně.“

„Myslíš?“

„Určitě,“ odpověděla Pippa sebejistě. „Miluje Tomyho. Řekla by, kdyby něco bylo.“

„Snad máš pravdu,“ přikývla Ava, ale příliš přesvědčeně to neznělo.

Pippa sevřela nesouhlasně rty a Ava pochopila, že už zase vypustila něco nepatřičného: Od té doby, co se narodil Tomy, byla Pippa s matkou jedna ruka. Matka do něj byla blázen, snesla mu z půdy staré hračky a vozila ho v kočárku na dlouhé procházky. Dřív si matka rozuměla spíš s Avou, a Pippa na ni proto často žárlila.

V zámku zachrastil klíč a za vteřinku vešel do obýváku Liam. „Podívejme se! Avo, ahoj.“ Nebyl nadšený, že je v domě někdo cizí. To bylo z tónu jeho hlasu patrné. „Musel jsem dřepět na přednášce o produktech z biobenzínu,“ omlouval Liam svůj pozdní příchod.

Ava vstala z podlahy: „Ahoj, Liame, to muselo být určitě šíleně zajímavé.“

Liam se začervenal : „Náhodou to bylo zajímavé.“

Ježíši, už zase řekla něco nepatřičného? Ava chodila s Liamem do školy, byli dokonce ve stejném ročníku, přesto si na něj ze školy moc nepamatovala: pilný, pihovatý, vážný kluk. Jednou, když hrál ve školním orchestru na trubku, spadl z pódia. Anebo to byl nějaký jiný pihovatý kluk? Když jí ho Pippa před sedmi lety představovala, nepoznala ho. Teď vstala z podlahy a nešikovně ho políbila na tvář. Cítila z něj benzín. Anebo má čich vybičovaný těhotenstvím?

„V troubě máš pizzu,“ informovala ho Pippa. O Avině převratné novince ani slovo.

„Díky. Skočím si pro nějaké víno.“

„Nechtěla jsem ho naštvat hned první větou,“ pokrčila Ava rameny.

Pippa jen mávla rukou.

„Asi půjdu,“ řekla Ava a zvedla z pohovky kabelku, „nechci vám narušovat večer.“

„Tak jo,“ kývla Pippa. „A ještě jednou blahopřeju.“

Ava byla ráda, že může jít domů za Fraserem, ten se snad neurazí nad každou její větou.

„Tak ahoj.“

Pippa se nezvedla z podlahy, aby ji objala na rozloučenou.

Když vyšla z domu, zaslechla na ulici nějaký hluk. Otočila hlavu směrem, odkud přicházel, ale neviděla nic. Zato za záclonou zahlédla Pippinu siluetu. Rodina, pomyslela si, leda samé komplikace.

Kapitola 6

Marion

Nevěřím tomu. Jsme zasnoubeni! Já a Hamish West se budeme brát. Budu Marion Eveline Westová.

Narozeninový večírek v hotelu Savoy úplně změnil můj život. Zaplať pánbůh. Už jsem si myslela, že mi ve čtyřiadvaceti ujel vlak. Susan, co bydlí v naší ulici o dva domy dál, je už sedmadvacet a je definitivně na ocet. Hrozně jsem se snažila, abych před ní nevypadala tak strašně šťastně, abych ji neranila, ale ona to samozřejmě věděla a samozřejmě byla raněná.

Hamish byl v posledních týdnech tak pozorný, tak něžný, tak romantický. Připadala jsem si jako hrdinka z nějakého románu s dobrým koncem. Opravdu už jsem si myslela, že navždy zůstanu trčet v Barnes v nekonečném kruhu mezi prádelnou, procházkami v parku se Susan, debatami o tom, proč jsme zůstaly na ocet, mlčenlivými večeřemi v rodinném kruhu, kde jediný zvuk vydávalo škrábání příboru po porcelánu, nudným luštěním křížovek s matkou.

Hamish napsal otci krátce po večírku v Savoyi a otec ho pozval na návštěvu. Vycídila jsem celý dům od sklepa po půdu jako nejprofesionálnější uklízečka. Chtěla jsem, aby všecko bylo perfektní. Hamish si všiml sněženek, které jsem dala do vázy, a pochválil matce koláčky. Prý jsou nadpozemské. A otce zahrnul lichotkami v souvislosti s jeho prací pro společnost, až jsem se musela červenat. Pak mě a matku několikrát pozval na různé koncerty, třeba do Lyons’ Corner House v Coventry Street, kde v každém patře hraje jiný orchestr, a pak mi koupil francouzský klobouček, který jsem už dlouho chtěla. Je tak milý! A tak zábavný! Historky, které vypráví, jsou k popukání. Pracuje v City, dělá obchody pro nějakou americkou společnost. Nevím, o co přesně jde, ale je to ohromně zajímavé.

Otec o něm říká, že je blazeovaný, ale to není fér. Otec o lidech často mluví urážlivě, ale mě se to nedotkne, kašlu na něj. Hamish to náhodou v životě neměl vůbec lehké. Před několika lety ztratil náhle a najednou oba rodiče. S matkou jsme měly obě slzy na krajíčku, když nám to vyprávěl, a já měla sto chutí vyskočit od stolu a obejmout ho, aby nebyl tak smutný. Ale Hamish pak z náprsní kapsy vytáhl starou fotografii a ukázal nám jejich rodinné sídlo. Byl to nejkrásnější dům, jaký jsem kdy viděla: romantický dům s růžovou fasádou, cimbuřím a dvěma věžičkami. Teď patří jemu, stojí ve Skotsku v Overtounu, vybudoval ho jeho dědeček, který prováděl nějaké strašně chytré chemické experimenty.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Mezi dvěma světy.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.