Přeložila Magdaléna Farnesi

Bethan Roberts: Můj policista

Original English language edition first published by Vintage, a part of the Penguin Random House UK group.

Text copyright © Bethan Roberts, 2012

The authors have asserted their moral rights

All rights reserved

Translation © Magdaléna Farnesi, 2022

ISBN: 978-80-249-4721-1

Všem brightonským přátelům, ale ze všeho nejvíc Stuartovi.

I.

Peacehaven, říjen 1999

Vlastně jsem chtěla začít slovy: Už tě nechci zabít – protože vážně nechci –, ale pak jsem se rozhodla, že to zní příliš melodramaticky. Ty jsi na dojáky nikdy nebyl a já tě teď ve tvém stavu nechci zbytečně rozrušovat. Ne teď, když jsi možná na samém konci života.

Plánuju tohle: všechno sepíšu, abych nic nevynechala a nepřekroutila. Tohle je něco jako zpověď, takže se vyplatí pohlídat si detaily. Až s tím skončím, přečtu to zrovna tobě, Patrickovi, protože už mi nebudeš moct odpovědět. Navíc mi řekli, že s tebou mám mluvit. Doktoři tvrdí, že je to důležité, pokud se máš uzdravit.

Ztratil jsi téměř všechnu schopnost řeči, a jakkoli jsi se mnou pod jednou střechou, komunikujeme jen na papíře. Když říkám na papíře, myslím kartičky, pomocí nichž si ukazujeme. Ta slova sice neumíš vyslovit, ale aspoň mi ukážeš, co bys zrovna rád: napít, na záchod, sendvič. Uhádnu, co si přeješ, ještě dřív, než se tvůj prst dotkne obrázku, stejně tě ale nechám mi to ukázat, abys měl pocit, že máš aspoň něco ve svých rukou.

Trochu divné, že teď tu s perem v ruce nad papírem sedím já a píšu tenhle… Jak bychom to mohli nazvat? Deník asi sotva, rozhodně ne takový, jaký sis kdysi vedl ty. Ať už je to cokoli, píšu to teď já, zatímco ty ležíš v posteli a sleduješ každý můj pohyb.

*

Tenhle kousek pobřeží jsi nikdy neměl rád. Říkal jsi mu předměstský kýč nad mořem, místo, kam se staří lidé chodí dívat na západy slunce a čekat na smrt. Neříkalo se téhle oblasti – tak odhalené, osamělé, ošlehané větrem stejně jako ta nejlepší místa na britském pobřeží – tehdy v šedesátém třetím „Sibiř“? Tenkrát byla příšerná zima. Dnes tu už ani zdaleka tak bezútěšně není, i když šedá uniformita zůstala. Mě ale vlastně tahle předvídatelnost uklidňuje. Tady v Peacehavenu je jedna ulice jako druhá: skromné bungalovy s praktickými zahrádkami a výhledem na moře.

Když se Tom rozhodl sem přestěhovat, bránila jsem se zuby nehty. Proč bych já, která celý život strávila v Brightonu, měla chtít žít na jednom jediném poschodí, byť by to bylo v chatě švýcarského typu, jak to vznešeně nazýval realitní agent? Proč bych se měla smířit s úzkými uličkami místního supermarketu, pachem přepáleného tuku z Joeovy pizzerie a stánku s kebabem, čtyřmi pohřebními službami, jedním obchodem s chovatelskými potřebami pod názvem Zvířecí ráj a čistírnou s personálem „s londýnskými školami“? Proč bych chtěla tohle všechno po životě v Brightonu, kde kavárny neustále kypí životem, v obchodech mají, na co si člověk vzpomene a co většinou ani nepotřebuje, a molo je neustále jasné, zářivé a otevřené, i když jde z vln občas docela strach?

Ne. Stěhování jsem hned měla za příšerný nápad. Stejně jako ty. Jenže Tom si usmyslel, že se na důchod přesune někam, kde je větší klid, kde to tolik nepulzuje a kde je snad bezpečněji. Myslím, že částečně chtěl mít pokoj od svého starého života a zaneprázdněnosti. Pokud totiž tyhle bungalovy něco skutečně nepřipomínají, pak je to hektické tempo. A tak jsme tady – na místě, kde před půl desátou ráno a po půl desáté večer nepotkáte na ulici živou duši – snad až na pár puberťáků, kteří se s cigaretou poflakují před pizzerií. Jsme tady – ve dvoupokojovém bungalovu (a ne, chata švýcarského typu to skutečně není) kousek od autobusové zastávky a supermarketu – a díváme se na rozsáhlý trávník, sušák na prádlo a tři užitkové budovy (kůlna, garáž, skleník). Zachraňuje to tu jen výhled na moře – skutečně trochu zastřený. Vlastně na něj člověk dohlédne jen z postranního pokoje. Přidělila jsem ho tobě a postavila ti postel k oknu tak, abys na vodu viděl, kdykoli se ti zachce. Tohle všechno jsem ti dala, Patricku, i když jsme s Tomem nikdy výhled na moře neměli. Ty ses na něj z bytu na Chichester Terrace s detaily ze začátku 19. století mohl každý den vynadívat do sytosti. Moc dobře si to pamatuju, i když jsem tě tam příliš často nenavštěvovala. Volkova elektrická dráha, zahrady na Duke’s Mound, vlnolamy s bílou pěnou za větrných dní a samozřejmě moře – každý den jiné, a přesto pořád stejné. V naší řadovce na Islingword Street jsme s Tomem viděli jen naše vlastní odrazy v oknech sousedů. Ale stejně. Vůbec se mi odtamtud nechtělo.

A tak počítám, že když nám tě před týdnem přivezli z nemocnice a Tom tě zvedl z auta, aby tě opatrně usadil na vozík, viděl jsi přesně to, co já: hnědou pravidelnost kamínkové fasády, neskutečně hladký plast dveří, úhledný živý plot okolo domu… Vím, že tě tohle všechno děsilo stejně jako mě. Už jen to jméno: U Borovic. Tak nevhodné a nudné. Bez fantazie. Na krku ti pravděpodobně vyvstaly studené krůpěje potu, které ti pomaličku stékaly pod košili. Nebylo ti z toho dobře. Tom tě pomalu vezl po cestě do domu a ty sis určitě všiml, jak dokonale symetrická je každá dlaždice z šedorůžového betonu. Když jsem zastrčila klíč do zámku a utrousila: „Vítej,“ sepjal jsi ochablé ruce a roztáhl tvář do něčeho, co připomínalo úsměv.

Jakmile jsme vstoupili do předsíně s béžovými tapetami, určitě jsi ucítil dezinfekci, kterou jsem dům vycídila v přípravě na tvůj pobyt u nás, a neušel ti ani pach Waltera, našeho křížence kolie. Lehce jsi kývl na naši zarámovanou svatební fotografii. Tom v tom nádherném obleku z Cobley’s, jejž jsi mu zaplatil ty, a já v do tuha naškrobeném závoji. Seděli jsme v pokoji, Tom a já, na zbrusu nové sedací soupravě s hnědým sametovým čalouněním, kterou jsme si koupili z Tomova důchodu, a poslouchali cvakání ústředního topení. Walter funěl u Tomových nohou. Pak Tom řekl: „Marion ti pomůže se tu zabydlet.“ Hned jsem si všimla, jak ses zašklebil, když se Tom chystal odejít. Jak jsi dál upřeně zíral na síťované záclony, zatímco můj muž zamířil ke dveřím s neurčitým zamumláním: „Musím ještě něco zařídit.“

Pes šel za ním. My dva jsme osaměli. Poslouchali jsme, jak předsíní doznívají Tomovy kroky, jak šustí jeho kabát, když ho sundal z věšáku, jak cinkají klíče v jeho kapse. K uším se nám nesl tichý povel Walterovi, aby počkal doma, a potom už jen zasyknutí stlačeného vzduchu mezi těsněním dveří, jak Tom odešel z bungalovu. Když jsem se na tebe konečně podívala, spočívaly ti ruce ochable na kostnatých kolenou a třásly se. Napadlo tě snad, že jsi teď konečně s Tomem pod jednou střechou, jak sis vždycky přál, a přesto to není úplně to, v co jsi doufal?

Čtyřicet osm let. O tolik se musím vrátit do minulosti, abych se dostala do chvíle, kdy jsem potkala Toma. A možná ještě o něco dál.

Tehdy se tak dokonale ovládal. Tom. Dokonce i jeho jméno je solidní, neokázalé, a přesto skrývá jistou citlivost. Nebyl to Bill, Reg, Les nebo Tony. Říkal jsi mu někdy Thomasi? Vím, že já jsem občas chtěla. Někdy jsem si ho toužila překřtít. Říkat mu třeba Tommy. Možná jsi na něho tak ale volal ty, krásný mladík s vypracovanými pažemi a tmavě plavými kudrnami.

Jeho sestru jsem znala ze střední. Ve druháku si mě prostě odchytila na chodbě a řekla: „Vypadáš docela fajn, a tak jsem si myslela, že bychom se mohly kamarádit?“ Do té doby jsme trávily většinu času každá sama a snažily se zorientovat v matoucích školních rituálech, třídách plných ozvěny a útržcích hlasů spolužaček. Sylvii jsem od sebe nechala opisovat úkoly a ona mi na oplátku pouštěla desky: Nata Kinga Colea, Patti Page, Perryho Coma. Společně jsme si pod nosem broukaly Some enchanted evening, you may see a stranger, když jsme během tělocviku čekaly ve frontě na přeskok kozy a pouštěly všechny ostatní holky před nás. Hry nás nikdy moc nebavily. Ráda jsem chodila k Sylvii domů, protože měla super věci a její máma jí dovolila česat si lámavé blonďaté vlasy jako dospělá žena – dokonce jí snad pomáhala si je kulmovat. Já jsem v té době ještě nosila svoji zrzavou hřívu spletenou do tlustého copu. Kdykoli mi doma ruply nervy – jednou jsem dokonce přivřela bráchovi Fredovi hlavu do dveří –, říkal táta: „To je ten zrzavý temperament.“ Tu barvu mám totiž po mámě. Myslím, že jsi mi kdysi sám z legrace říkal Rudé nebezpečí, je to tak, Patricku? V té době už jsem se svůj odstín naučila mít ráda, ale vždycky jsem měla pocit, že být zrzka je něco jako sebenaplňující proroctví. Lidé ode mě čekali ohnivý temperament, a tak jsem v sobě hněv aspoň nemusela dusit. Kdykoli se ve mně nastřádal, prostě jsem vybuchla. Jistě, příliš často se to nedělo, jenže občas jsem skutečně práskala dveřmi a házela nádobím. Jednou jsem najela vysavačem do podlahové lišty tak vztekle, až praskla.

Když mě Sylvie pozvala k sobě do Patchamu, měla na sobě hedvábný broskvový šátek. Jakmile jsem ho uviděla, zatoužila jsem mít taky takový. Sylviini rodiče měli v obýváku bar se skleněnými dveřmi zdobenými černými hvězdičkami. „Všecko na splátky,“ zachichotala se Sylvie a vedla mě nahoru do pokoje. Dokonce mi půjčila ten svůj šátek a ukázala mi všechny laky na nehty, které doma měla. Když jeden z nich otevřela, zavoněl jako gumoví medvídci. Usazená na její úhledně ustlané posteli jsem si vybrala tmavě fialovou barvu, kterou jsem jí pak opatrně roztírala po okousaných nehtech, a když jsem skončila, jemně jsem jí čerstvý lak pofoukala. Potom jsem se spodním rtem lehoulince dotkla jejího hladkého palce, abych se ujistila, že lak už zaschl.

„Co to děláš?“ vypískla překvapeně.

Nechala jsem její ruku klesnout zpět. Sylviina kočka Půlnoc se mi přišla otřít o lýtka.

„Promiň,“ špitla jsem.

Půlnoc se protáhla a přitiskla se mi k nohám s ještě větším důrazem. Natáhla jsem se, abych ji podrbala za ušima. Zatímco jsem se skláněla nad kočkou, dveře pokoje se pomalu pootevřely.

„Vypadni,“ zabručela Sylvie znuděně. Rychle jsem se narovnala, protože jsem se bála, že mluví se mnou, ale ona se mi nakvašeně dívala přes rameno někam ke dveřím. Otočila jsem se a uviděla jsem ho tam stát. Rukou jsem si bezděčně stiskla broskvový šátek na krku.

„Vypadni, Tome,“ zopakovala Sylvie tónem, který prozrazoval, že už se smířila s rolí, která jí byla v tom malém dramatu přidělena.

On se opíral o rám dveří, s rukávy vyhrnutými až nad lokty, takže jsem si hned všimla hladkých linií jeho svalů na předloktí. Nemohlo mu být víc než patnáct – byl starší jen o necelý rok, ale ramena už měl široká a pod krkem temný důlek. Na bradě mu svítila jizvička – malinká prohlubeň podobná otisku prstu v plastelíně – a na tváři mu pohrával ironický škleb. Už tehdy jsem věděla, že je to jen maska, kterou si nasadil, protože měl pocit, že musí, že tak vypadá spíš jako Ted než jako Tom. Stačilo ale, že tam stál a pozoroval mě malýma, modrýma, hluboko posazenýma očima, abych se červenala jako rak. Raději jsem se zase sklonila nad hebkou srstí kolem kočičích uší a zapíchla oči do podlahy.

„Tome! Tak vymajzni!“ zaječela teď Sylvie hlasitěji. Dveře se s bouchnutím zavřely.

Určitě si umíš představit, Patricku, že mi pár minut trvalo, než jsem se odvážila ruku od Půlnoci zase odtáhnout a znovu se podívat na Sylvii.

Od té doby jsem se snažila naše kamarádství udržet. Když jsem někdy jela autobusem do Patchamu a procházela kolem jejich části dvojdomku, zadívala jsem se do rozsvícených oken a namlouvala si, že si přeju, aby vyšla ven ona, i když mi ve skutečnosti celé tělo jen vibrovalo očekáváním, že by se mohl objevit Tom. Jednou jsem seděla za rohem jejich domu až do tmy a zimou už necítila prsty ani na rukou, ani na nohou. Poslouchala jsem, jak zplna hrdla zpívají kosi, vtahovala do plic vlhkost okolních živých plotů, a potom zase nasedla na autobus domů.

Máma se často dívala z okna. Kdykoli vařila, opřela se o kamna a zírala ven úzkým skleněným průzorem v zadních dveřích. Měla jsem pocit, že máma celou dobu jen vaří masovou omáčku a kouká z okna. Nekonečně dlouho ji míchala a seškrabávala kousky masa a přípečků ze stěn pánve. Výsledná tekutina chutnala trochu železitě a byla plná cucků, ale táta s bratry si jí vždycky naplnili celý talíř. Měli jsme tolik omáčky, že od ní měli špinavé celé prsty včetně nehtů. A z rukou si ji olizovali ještě ve chvíli, kdy si máma dávala cigaretu předtím, než se pustila do nádobí.

Máma s tátou se v jednom kuse líbali. Stáli propletení v kumbálu za kuchyní, táta jí rukou držel temeno a ona ho objímala kolem pasu a celá se k němu tiskla. Objímali se tak pevně, že jsem nevěděla, kde začíná jeden a končí druhý. Ten výjev byl pro mě ale natolik všední, že jsem prostě zůstala sedět u kuchyňského stolu, rozložila si na hrbolatý ubrus časopis a s opřenou bradou čekala, až ti dva skončí. Podivné na tom bylo jen to, že spolu naši i přes všechno to líbání jinak moc nemluvili. Když už chtěli komunikovat, probíhalo to přes nás: To se budeš muset zeptat tatínka. Nebo: A co na to máma? U stolu jsme seděli já, Fred a Harry, táta četl Gazette a máma u okna kouřila. Myslím, že si s námi snad nikdy nesedla ke stolu, pokud zrovna nebyla neděle nebo nepřišel děda Taylor z otcovy strany. Našemu tátovi říkal „chlapče“ a většinu večeře odevzdal svému žloutnoucímu westíkovi schoulenému pod židlí. Takže netrvalo dlouho a máma zase stála a kouřila. Potom odnesla talíře a kumbálem, kde se také umývalo nádobí, se rozezněl řinkot hrnců a talířů. Mě postavila k odkapávači, abych utírala, a uvázala mi kolem pasu jednu ze svých zástěr. Vždycky mi byla příliš dlouhá, a tak se musela nahoře ohrnout. Zkusila jsem se opřít o dřez, jak to dělávala ona, a když tam zrovna nebyla, taky jsem se dívala z okna a zkoušela jsem si představit, na co asi myslí, když si tak prohlíží naši kůlnu se šikmou střechou, tátův neupravený záhon růžičkové kapusty a malý čtverec oblohy nad sousedními domy.

O prázdninách jsme se Sylvií chodívaly na koupaliště Black Rock Lido. Já jsem vždycky chtěla něco ušetřit a sedět jen tak na pláži, ale Sylvie trvala na tom, že naše místo je na plovárně. Tam totiž mohla flirtovat s kluky. Celá školní léta se za ní táhli obdivovatelé, zatímco já jsem nezajímala nikoho. Myšlenka na další odpoledne strávené s kamarádkou, kterou všichni očumovali, se mi sice příliš nelíbila, ale nablýskaným oknům, zářivě bílému betonu a pruhovaným lehátkům plovárny jsem nakonec přece jen neodolala, a tak jsme většinou zaplatily svých devět pencí a protlačily se přes turnikety k bazénu.

Jedno odpoledne si pamatuju obzvlášť jasně. Bylo nám kolem sedmnácti. Sylvie na sobě měla limetkově zelené bikiny a já červené jednodílné plavky, které mi byly trochu malé, a tak jsem pořád musela upravovat ramínka a stahovat nohavičky. Sylvie už měla ohromující poprsí a útlý pas, zatímco já jsem se podobala spíš vytáhlému obdélníku s trochou tuku na bocích. Vlasy jsem už měla střižené na mikádo, jež se mi moc líbilo. Zato moje vytáhlá postava mě moc netěšila. Táta mě sice napomínal, ať se nehrbím, ale nikdy nezapomněl dodat, že boty bych měla nosit vždycky jen ploché. „Žádnej mužskej se nechce ženský dívat do nosu,“ říkával, „no nemám pravdu, Phyllis?“ Máma se jen mlčky usmívala. Ve škole neustále trvali na tom, že bych měla hrát netball, ale když jsem to zkusila, vůbec mi to nešlo. Jen jsem stála na kraji hřiště a čekala na přihrávku, která nikdy nepřišla. Tak jsem místo toho raději koukala přes plot na kluky, jak hrají ragby. Měli tak jiné hlasy než my – hluboké, dřevité a rezonující sebejistotou chlapců, kteří už přesně vědí, kam jejich kroky v životě povedou. Na Oxford. Na Cambridge. Do baru. Vedlejší škola totiž byla soukromá jako ta tvoje a kluci tam se mi zdáli o tolik hezčí než ti, jež jsem znala. Nosili pěkně střižená saka, chodili s rukama v kapsách a ofiny jim padaly do tváře, zatímco kluci, které jsem znala (i když jich nebylo moc), se k člověku vždycky jen tak přiřítili a dívali se kamsi dopředu. Ty žádné tajemství neobklopovalo. Co na srdci, to na jazyku. Ne že bych tedy někdy skutečně s těmi mladíky s ofinou mluvila. Ty jsi sice taky chodil do takové školy, ale nikdy jsi asi nebyl jako oni, co, Patricku? Stejně jako já jsi nezapadl. To jsem pochopila hned.

Na koupání venku ještě nebylo dost teplo a od moře foukal svěží vítr, ale slunce už jasně svítilo. Ležely jsme se Sylvií na ručníku. Já jsem měla přes plavky nataženou sukni, a hned vedle mě si Sylvie poskládala věci do úhledné řady: hřebínek, pudřenku, svetr. Posadila se a zamžourala někam do davu na sluncem zalité terase. Její tvář jako by vždycky měla obrácený úsměv a její přední zuby sledovaly svažující se linku jejího horního rtu, jako by je tam někdo vysekal. Zavřela jsem oči. Na víčkách se mi honily narůžovělé tvary vykouzlené sluncem. Sylvie si odkašlala. Věděla jsem, že se mnou chce mluvit a ukázat mi, kdo všechno je dnes taky u bazénu, kdo co s kým provádí a které kluky tu zná, ale já jsem toužila jen po troše tepla ve tváři a tom vzdáleně líném pocitu, jenž člověka přepadne, když se vleže vyhřívá na odpoledním sluníčku.

Konečně se mi to skoro povedlo. Krev se mi přeměnila v ospale se táhnoucí med a nohy ztěžkly a zgumověly. Neprobralo mě ani pleskání chodidel a cákání klučičích těl dopadajících na hladinu ze skokanského můstku. I když jsem cítila, jak mě slunce štípe do odhalených ramen, zůstala jsem ležet na betonu a vdechovala křídovou vůni mokré země smíchanou s občasným závanem studeného chlóru z těla některého z kolemjdoucích.

Potom mi na tvář káplo něco studeného a mokrého, což mě donutilo rozlepit oči. Ze všeho nejdřív jsem uviděla jasnou bílou oblohu. Po ospalém zamrkání mi ale před očima vyvstalo ještě něco – tvar živé růžové barvy. Znovu jsem zamžourala a uslyšela Sylviin hraně nevrlý a skrytě potěšený hlas: „Co ty tady děláš?“ Hned jsem věděla, s kým mluví.

Posadila jsem se, trochu se sebrala a zastínila si oči rukou. Z horního rtu jsem si chvatně otřela krůpěje potu.

Stál tam přede mnou se sluncem v zádech a šklebil se pobaveně na Sylvii. „Kapeš na nás!“ zavrčela a setřela si z ramen imaginární kapky.

Samozřejmě jsem Toma u Sylvie doma viděla a obdivovala mnohokrát, ale tenkrát poprvé jsem z jeho těla zahlédla tolik. Vážně jsem se snažila odvrátit zrak, Patricku. Pokoušela jsem se nezírat na kapku vody putující od jeho krku až k pupíku a na mokré pramínky vlasů na jeho zátylku. Sám ale víš, jak je těžké odtrhnout zrak od něčeho, co chceš. A tak jsem se raději soustředila na jeho holeně porostlé lesklými blonďatými chloupky. Upravila jsem si ramínka plavek, zatímco Sylvie znovu dramaticky protáhla: „Tak co tu chceš, Tome?“

Podíval se na nás – suché a celé flekaté od prvních slunečních paprsků. „To jste ani nebyly ve vodě?“

„Marion neplave,“ oznámila Sylvie.

„Proč ne?“ zeptal se s překvapeným pohledem Tom.

Asi jsem mohla zalhat, ale už tehdy jsem umírala strachy, že by to na mně někdo poznal. Nakonec vždycky všechno praskne, a když je to venku, je to mnohem horší, než kdyby člověk prostě rovnou řekl pravdu.

Najednou mi vyschlo v puse. „Nikdy jsem se to nenaučila,“ zachraptěla jsem.

„Tom chodí do plaveckýho klubu. Plavou dokonce v moři,“ prohodila Sylvie téměř pyšně.

Nikdy mě to do vody moc netáhlo. Moře bylo neustále šumícím pohybem někde na okraji města. Což ale ještě neznamenalo, že bych do něho musela hned skočit, ne? Až do této chvíle mi moje neplavectví ani v nejmenším nevadilo, ale teď jsem věděla, že to budu muset překonat.

„Hrozně ráda bych se to naučila,“ pokusila jsem se o úsměv.

„Tom ti to ukáže, co, Tome?“ zadívala se Sylvie bratrovi přímo do očí v tiché výzvě.

Tom se zachvěl zimou a potom sebral Sylviin ručník, aby si ho ovinul kolem pasu.

„To bych mohl,“ opáčil Tom, zatímco si jednou rukou vytřepával vlasy. „Půjčíš mi bůra?“ otočil se k Sylvii.

„Kde je Roy?“ zeptala se.

To bylo poprvé, co se o nějakém Royovi zmínila, ale z jejího hlasu jsem pochopila, že ji zajímá. Navíc podezřele rychle zapomněla na moje lekce plavání a natahovala krk, aby viděla za bratrova ramena.

„Potápí se,“ odpověděl Tom. „Tak co, půjčíš?“

„Co děláte potom?“

„Po tom ti nic není.“

Sylvie otevřela pudřenku se zrcátkem a chvilku se na sebe jen tak dívala. „Vsadila bych se, že půjdete ke Strakatýmu psovi,“ nadhodila hlubokým hlasem.

Tom se po ní z legrace ohnal, ale Sylvie hbitě uhnula. Když mu při tom pohybu sklouzl ručník na zem, znovu jsem odvrátila pohled.

Netušila jsem, co je na hospodě U Strakatého psa tak hrozného, ale nechtěla jsem vypadat jako neinformovaná husička, a tak jsem držela pusu.

Sylvie mě v tom tichu chvilku nechala, než zamumlala: „Já vím, že tam půjdete.“ Potom popadla cíp ručníku, vyskočila a začala ho smotávat do ruličky. Tom po ní chňapl, ale Sylvie byla rychlejší. Ručník s plácnutím dopadl na jeho nahou hruď a zanechal po sobě červenou stopu. Tehdy bych skoro přísahala, že pulzovala, ale dnes bych už za to ruku do ohně nedala. Ještě pořád ale tu scénu mám před očima: náš krásný kluk dostává co proto od mladší sestry a na kůži mu září jelito po měkkém bavlněném ručníku.

Tváří mu probleskl vztek. Celá jsem se naježila. Ochladilo se a na opalující se hosty padl stín. Tom sklopil oči a polkl. Sylvie vyčkávala, co bratr udělá. Stačilo jedno vymrštění ruky a získal ručník zpátky. Sylvie s hlasitým smíchem uhýbala, jak jím máchal hlava nehlava kolem sebe a občas ji zasáhl. Kdykoli se bavlna dotkla její kůže, Sylvie vypískla. Většinou však Tom minul. Už tehdy jsem věděla, jak je něžný – oháněl se sice ručníkem, ale schválně tak nešikovně, že nikomu neublížil. Chtěl jen sestru trochu poškádlit myšlenkou na jeho větší fyzickou sílu a přesnost, pouhým uvědoměním si, že by jí mohl vyprášit kožich, kdyby chtěl.

„Ještě tu nějaký drobný mám,“ sáhla jsem do kapsy svetru pro mince. Víc už jsem u sebe neměla, ale ve štědrém gestu jsem mu peníze podala.

Tom se přestal ohánět ručníkem a celý uřícený lapal po dechu. Sylvie si promnula zátylek, kam schytala zásah. „Tyrane,“ zamumlala.

Její bratr otevřel dlaň, abych mu do ní mohla vložit minci. Přitom se bříška mých prstů jemně otřela o jeho horkou kůži.

„Díky,“ řekl a zazubil se. Potom se obrátil na Sylvii: „V pohodě?“

Sylvie pokrčila rameny.

Jakmile se k ní ale otočil zády, vyplázla na něho jazyk.

Po cestě domů jsem si přivoněla k dlani a nasála do nosu kovovou vůni mincí. Ta teď ulpěla určitě i na Tomových rukou.

Těsně předtím než Tom odešel na vojnu, mi poskytl jiskřičku naděje, které jsem se držela jako tonoucí stébla až do jeho návratu, a vlastně i po něm.

Byl prosinec a já jsem se zastavila u Sylvie na čaj. Jistě pochopíte, že Sylvie k nám zavítala jen málokdy. Zatímco ona měla vlastní pokoj, přenosný gramofon a láhve malinovky, já se dělila o pokoj s Harrym a k pití byl u nás jedině čaj. U Sylvie jsme ale vždycky jedly krájenou šunku, měkký bílý chleba, rajčata a majonézu, mandarinky z konzervy a kondenzované mléko. Její táta měl v domě krámek s košilatými pohlednicemi, cukrovými dudlíky, prošlým ovocným želé a panáčky z mušlí se sušenými chaluhami místo límce. Pojmenoval ho Dobré zprávy, protože tam prodával také noviny, časopisy a pikantní čtení pro pány zabalené v celofánu. Sylvie tvrdila, že její táta prodá týdně pět výtisků Kámasútry a v létě ještě třikrát víc. Tehdy jsem tušila jen mlhavě, co to ta Kámasútra je. Věděla jsem pouze, že je z nějakého důvodu zakázaná. Ovšem před Sylvií jsem dělala ohromenou, vykulila oči a zašeptala: „Fakt?“, aby mohla Sylvie vítězně pokývnout hlavou.

Jedly jsme na verandě a andulka Sylviiny mámy nás doprovázela neustálým štěbetáním. Kolem stolu bez ubrusu stály židle s ocelovými nohami. Máma Sylvie a Toma na rtech zrovna měla oranžovou rtěnku a až ze svého místa jsem cítila vůni levandulového čisticího prostředku z jejích dlaní. Byla obézní, což mi přišlo divné, protože jsem ji nikdy neviděla jíst nic jiného než listy salátu a plátky okurek a pít jen černou kávu. I přes očividné odříkání tonuly její rysy někde v odulém mase její tváře a její poprsí vždycky trčelo do prostoru jako obrovská, dobře našlehaná sněhová pusinka za cukrářským výkladem. Kdykoli jsem si uvědomila, že bych neměla tak dlouho zírat na Toma, zaměřila jsem pohled raději na naducaný výstřih paní Burgessové. Věděla jsem sice, že bych neměla zírat ani tam, ale bylo to lepší než se nechat nachytat, jak očima hladově hltám tělo jejího syna. Přísahala bych, že jsem cítila, jak z něho vzlíná teplo. Jeho odhalené předloktí spočívalo na desce stolu a já jsem měla pocit, že prohřívá celou místnost. A taky jsem cítila jeho vůni. (Určitě se mi to nezdálo, Patricku.) Voněl – pamatuješ? – samozřejmě pomádou, tehdy to musela být značka Vitalis – a pudrem s vůní borovice, kterým si – jak jsem se dozvěděla později – každé ráno zasypával podpaží ještě dřív, než na sebe natáhl košili. Taky si jistě vzpomínáš, že tehdy muži jako Tomův otec pudr příliš neschvalovali. Dnes už je to samozřejmě jiné. Když jdu tady v Peacehavenu do obchodu a míjím všechny ty mladé muže s vlasy uhlazenými do všech možných tvarů, jaké kdysi nosil i Tom, skoro se dusím tím oblakem jejich parfémů. Tihle kluci voní jako nový nábytek. Tom ale voněl jinak. Zajímavě a čerstvě, protože muži, kteří v té době přikrývali pach svého potu voňavým pudrem, byli ostatním spíše podezřelí. Proto mě to tehdy tak lákalo.

A ty jsi dostal to nejlepší z obou světů – čerstvý tón pudru a z větší blízkosti pak teplý, zemitý odstín kůže.

Když jsme dojedli sendviče, paní Burgessová nám přinesla v růžových miskách broskvový kompot. Ten jsme do sebe házeli v absolutním tichu. Potom si Tom otřel ze rtů sladkou šťávu a oznámil: „Dneska jsem byl u odvodu. Jako dobrovolník. Tak si budu moct vybrat, co budu dělat,“ odtlačil od sebe misku a zadíval se svému otci do tváře. „Příští týden rukuju.“

Pan Burgess krátce kývl a nabídl mu dlaň. Tom ji stiskl.

Podali si ti dva někdy předtím ruku? Rozhodně to nevypadalo jako něco, co by dělali často. Po krátkém potřesení se začali oba rozhlížet po místnosti, jako by nevěděli, co dál.

„Ten musí být vždycky o krok napřed,“ sykla mi do ucha Sylvie.

„A co teda budeš dělat?“ zamrkal pan Burgess na syna, aniž by se posadil.

„V kuchyni,“ odkašlal si Tom.

Oba muži se na sebe podívali a Sylvii z hrdla vyklouzlo pobavené zachichotání.

Pan Burgess klesl na židli.

„No to jsou mi novinky, co? To abychom se na to napili, Jacku?“ vypískla nepřirozeně vysokým hlasem paní Burgessová. Možná se mi to zdálo, ale když se odsunula od stolu, židle pod ní tiše zapraskala. „Takové novinky je přece třeba zapít,“ vydechla, a jak vstávala, zvrhla si hrnek se zbytkem černé kávy na stůl. Tmavá tekutina se rozprskla na bílou plastovou desku a kapala dolů na koberec.

„Ty jsi ale kráva nešikovná,“ zabručel pan Burgess.

Sylvie se zase zahihňala.

Tom, který tu zatím stál jako v transu s rukou napřaženou po stisku, přiskočil k matce. „Dojdu pro hadr,“ řekl a jemně se dotkl jejího ramene.

Když odešel, rozhlédla se paní Burgessová po místnosti a na každého z nás se pozorně zadívala. „Co teď budeme dělat?“ zašeptala tak tiše, že jsem se sama sebe ptala, zda ji slyší ještě někdo. Chvíli bylo skutečně ticho, než s povzdechem promluvil pan Burgess: „Kuchyně není zrovna první linie, Beryl.“

Paní Burgessová tiše vzlykla a odešla za synem.

Tomův otec už nic nedodal a andulka pípala a pípala, zatímco jsme čekali, až se Tom vrátí. Něco v kuchyni tlumeně povídal matce a já jsem si představovala, jak ji celou uplakanou utěšuje v náručí. Jistě byla z jeho odchodu stejně zdrcená jako já.

Sylvie kopla do mojí židle, ale místo toho, abych se podívala na ni, jsem sklouzla očima k panu Burgessovi. „I vojáci musejí jíst, ne?“ pronesla jsem neutrálním, pevným hlasem. Později jsem to dělala stejně, když mi ve škole nějaké dítě odmlouvalo nebo když mi Tom oznámil, že o víkendu je zase řada na tobě, Patricku. „Z Toma bude určitě dobrý kuchař.“

Pan Burgess se přidušeně zasmál, odsunul se od stolu a zaburácel směrem ke kuchyni: „Proboha, Beryl, kde vězíš s tím pitím?“

Avšak objevil se Tom s dvěma láhvemi piva. Jeho otec mu jednu hned vytrhl z ruky, zvedl mu ji až k očím a zavrčel: „Dobrá práce. Teď je tvoje máma na sesypání.“ S těmi slovy odešel z verandy. Místo aby zamířil utěšit svou ženu, což jsem očekávala, za sebou jen zabouchl dveře.

„Slyšel jsi, co říkala Marion?“ vypískla Sylvie, když Tomovi sebrala druhou láhev a protočila si ji v dlaních.

„Hej, ta je moje!“ vzal si ji Tom zpět.

„Marion říkala, že z tebe bude dobrej kuchař.“

Hbitým pohybem zápěstí otevřel Tom láhev a odhodil otvírák i s víčkem. Z kredence si podal sklenici a opatrně si nalil hnědou tekutinu. „No,“ zvedl si sklenku k očím, aby pivo prozkoumal dřív, než si ho lokne, „asi má pravdu.“ Hřbetem ruky si otřel pusu a zadíval se přímo na mě. „Jsem rád, že v tomhle domě je někdo, kdo má trochu rozumu,“ zazubil se od ucha k uchu. „Neříkal jsem, že tě naučím plavat?“

Toho večera jsem si napsala do černého zápisníku v pevných deskách: Jeho úsměv je jako úplněk o žních. Tajemný. A plný příslibů. Pamatuju si, jakou jsem z těch slov měla radost. Od té doby jsem každý den plnila svůj zápisník svou touhou po Tomovi. Milý Tome, psala jsem. Někdy taky: Nejmilejší Tome, nebo dokonce: Miláčku Tome, ale takové potěšení jsem si nedovolovala příliš často. Stačilo se dívat na jeho jméno vyvedené mojí rukou. Tehdy mi stačilo tak málo. Když je totiž člověk poprvé v životě zamilovaný, nic víc než jméno nepotřebuje. Spokojila jsem se s tím, jak moje zápěstí tvoří ta tři písmena. Skoro.

Popisovala jsem události toho dne až absurdně podrobně včetně jeho azurových očí a karmínové oblohy. Myslím však, že jeho tělo jsem nezmínila, ačkoli bylo jasné, že právě ono mě uchvátilo ze všeho nejvíce. Raději jsem psala o ušlechtilosti jeho nosu (který je ve skutečnosti spíš plochý a spláclý) a hloubkách jeho basu. Jak vidíš, Patricku, byla jsem prostě typická zamilovaná puberťačka. Jako z učebnice.

Skoro celé tři roky jsem se vypisovala ze své touhy po Tomovi a těšila se na den, kdy se vrátí domů a naučí mě plavat.

Přijde ti tahle dětská zamilovanost směšná, Patricku?

Možná že ne. Předpokládám, že o toužení něco víš a moc dobře chápeš, jak roste, když je člověku jeho objekt lásky odpírán. Víš to možná lépe než kdo jiný. Pokaždé když byl Tom doma na dovolené, jsem ho propásla, až jsem se sama sebe ptala, jestli si to nedělám schválně. Jestli se se skutečným Tomem nemíjím proto, že čekat na něho a psát si o něm deníček byl způsob, jak ho milovat víc.

Během Tomovy nepřítomnosti jsem občas pomyslela i na to, že bych se měla něčím stát. Pamatuju si na pohovor u slečny Monktonové, zástupkyně školy, těsně před koncem střední. Zrovna jsem se chystala k maturitě, když se mě ptala, jaké mám plány do budoucna. Tehdy u nás na škole dívčí sny o kariéře podporovali, i když jsem samozřejmě věděla, že to je jen sladká iluze, která se rozpadne, jakmile opustíme školní budovu. Slečna Monktonová měla na tehdejší zvyklosti celkem divoký účes: záplavu hustých kudrlinek prokvetlou stříbrem. Vsadila bych se, že kouřila, protože její kůže byla tmavá jako dobře vyluhovaný čaj a rty, které se tak často kroutily do ironického úsměvu, měla vyschlé a sevřené. To v jejím kabinetě jsem prohlásila, že bych se ráda stala učitelkou. Nic jiného mě tehdy nenapadlo. Znělo to lépe než sekretářka, ale zároveň ne tak absurdně, jako kdybych řekla, že chci být třeba spisovatelkou nebo herečkou, jak jsem si ve skutečnosti tajně představovala.

Tohle jsem ale zatím nikomu nepřiznala.

Ať tak či tak, paní Monktonová si pohrávala s perem tak dlouho, až jeho víčko ostře cvaklo. „A co tě k takovému rozhodnutí vede?“ zeptala se.

Chvilku jsem nad tím uvažovala, ale nic moudrého mě nenapadlo. Prostě nevím, co jiného bych dělala. Nebo: Na vdavky to zatím moc nevypadá, že jo?

„Mám školu ráda, slečno,“ vyhrkla jsem a téměř vzápětí naznala, že je to pravda. Líbilo se mi pravidelné zvonění, čisté tabule, zaprášené lavice plné tajemství, dlouhé chodby plné děvčat, pach terpentýnu v učebně výtvarné výchovy, šustění katalogu ve školní knihovně, když jsem si jím listovala… A najednou jsem si uměla představit, jak sama stojím před katedrou v elegantní tvídové sukni a úhledném drdůlku a získávám si respekt a lásku žáků svým přísným a spravedlivým přístupem. Tehdy mě ani nenapadlo, jak budu jednou panovačná a jak mi učení změní život. Ty sám jsi často říkal, že jsem generál, a měl jsi pravdu. To s člověkem udělá to učení. Buď ty, nebo oni, chápeš? Musíš si stát za svým. To jsem pochopila brzy.

Slečna Monktonová mi věnovala jeden ze svých křivých úsměvů. „Z druhé strany katedry vypadá svět úplně jinak, víš?“ řekla. Odmlčela se, odložila pero a zadívala se z okna, aby mi nemusela hledět do tváře. „Nerada bych ti kazila tvoje nadšení, Taylorová, ale práce učitelky vyžaduje obrovské sebeobětování, odříkání a pevnou páteř. Ne že bys nebyla dobrá studentka, ale zatím jsem si spíš myslela, že půjdeš někam do kanceláře. Možná někam, kde je větší klid?“

Zadívala jsem se na mléčnou šmouhu na hladině jejího chladnoucího čaje. Kromě něj už na jejím stole nic nestálo.

„Pověz mi například,“ pokračovala, „co o tvé volbě soudí rodiče?“ otočila se zpět a letmo pohlédla na hodiny nade dveřmi. „Jsou připraveni tě v tvém úsilí podpořit?“

Jenže já se našim zatím o svých plánech příliš nezmiňovala. Byli zaskočení, už když jsem se dostala na gymnázium. Táta si stěžoval, že se nedoplatí za školní uniformu, a máma sebou plácla na gauč, aby se s hlavou v dlaních mohla vybrečet. Nejdřív jsem si myslela, že ji k slzám pohnula hrdost na jedinou dceru, ale když nepřestala slzet a já se jí zeptala, co ji trápí, odpověděla: „Všechno teď bude jinačí. Hrozně se nám vzdálíš.“ Potom si každou noc stěžovala, že se raději učím, než abych si povídala s rodiči.

Zadívala jsem se na slečnu Monktonovou a prohlásila jsem: „Naši mě ve všem plně podporují.“

Když se v těchto podzimních dnech, kdy se tráva kývá ve větru a vlny šumí jako vzrušený dech, zadívám přes pole na moře, vzpomenu si, jak jsem kdysi cítila silné a tajné věci – stejně jako ty, Patricku. Doufám, že to pochopíš a odpustíš mi.

Léto 1957. Tom už sice ukončil brannou povinnost, ale domů se stejně nevrátil, protože teď nastoupil do policejního výcviku. Často jsem si nadšeně představovala, jak se stane policistou. Ten krok se mi zdál tak odvážný, tak dospělý. Neznala jsem nikoho jiného, kdo by se do něčeho takového vrhl. U nás doma jsme se na policisty dívali spíš podezíravě. Nebyli to sice tak úplně nepřátelé, ale taky jsme netušili, co od nich čekat. Věděla jsem, že jako příslušník policie bude Tom žít naprosto jinak než naši rodiče, odvážněji a mocněji.

Já jsem zatím chodila na vyšší pedagogickou školu do Chichesteru a se Sylvií jsme se pořád pravidelně vídaly, i když teď trávila stále víc času s Royem. Jednou se mě zeptala, jestli bych s ní nešla do kryté haly na kolečkové brusle, ale když jsem se tam objevila, čekala tam Sylvie s Royem a ještě jedním klukem – Tony se jmenoval –, který pracoval s Royem v garážích. Tony toho moc nenamluvil. Aspoň se mnou ne. Občas křikl nějaký komentář na Roye a Roy se někdy neobtěžoval ani otočit. To proto, že měl oči jen a jen pro Sylvii. Jako by se nemohl podívat jinam, dokonce ani na cestu.

Tony mi nenabídl rámě, když jsme bruslili kolem haly, a tak se mi podařilo ho několikrát předjet. Na bruslích jsem myslela pouze na úsměv, který mi Tom věnoval toho dne, kdy doma oznámil, že jde do kuchyně, a na to, jak jeho zuby zastínily jeho horní ret a jak mhouřil oči. Zastavili jsme se na colu, ale Tony se na mě neusmíval. Ptal se, kdy budu mít po škole, a já mu řekla: „Nikdy – stanu se učitelkou.“ Tony se podíval na dveře, jako by jimi nejradši prosvištěl pryč.

Jednoho slunečného odpoledne zanedlouho poté jsme si se Sylvií vyšly do Prestonského parku a posadily se na lavičku pod krásné, šumící jilmy, kde mi oznámila, že si bude brát Roye. „Jsme oba moc šťastný,“ prohlásila s tajnůstkářským úsměvem. Zeptala jsem se, jestli už s Royem něco měla, ale ona jen zavrtěla hlavou a znovu se tak podivně usmála.

Dlouho jsme na sluníčku jen tak pozorovaly kolemjdoucí se psy a dětmi. Někteří z nich svírali v ruce kornout z kavárny Rotunda. Ani já, ani Sylvie jsme na zmrzlinu neměly peníze. Moje kamarádka pořád mlčela, a tak jsem se zeptala: „Jak daleko spolu teda jste?“

Očima přelétla park a začala netrpělivě pohupovat nohou. „Už jsem ti to přece říkala, ne?“ obořila se na mě.

„Právě že neříkala.“

„Jsem do něj zamilovaná,“ konstatovala, protáhla se a zavřela oči. „Ale vážně.“

Skoro se mi tomu nechtělo věřit. Roy nevypadal nejhůř, ale pořád žvanil a většinou o ničem. Navíc byl drobný a jeho útlá ramena nevypadala na to, že by se na ně dala naložit jakákoli tíha života.

„Ty ještě nevíš, jaký to je,“ zamrkala Sylvie. „Miluju ho a určitě se vezmeme.“

Zapíchla jsem pohled do trávy pod nohama. Pochopitelně jsem jí nemohla říct: „Já ale přesně vím, jak ti je, protože jsem zamilovaná do tvého bráchy.“ Vím, jak bych se smála každému, kdo by se zamiloval do jednoho z mých bratrů, tak proč by to Sylvie měla brát jinak?

„Teda,“ podívala se mi zpříma do očí, „já vím, že ses zakoukala do Toma, ale to není to samé.“

Do tváří i uší se mi nahrnula horká krev.

„Tom na tohle není, Marion,“ vysvětlovala Sylvie.

Na chvilku jsem byla v pokušení zvednout se a jít pryč, ale nohy se mi třásly a ústa mi zamrzla v křečovitém úsměvu.

Sylvie kývla na nějakého kolemjdoucího kluka s velkým kornoutem v ruce. „Kéž bych měla taky takovej,“ prohodila hlasitě. Kluk se otočil, letmo na ni pohlédl, ale to už se Sylvie zaměřila zase na mě a jemně mě štípla do předloktí. „Snad ti nevadí, že jsem to řekla takhle otevřeně?“ zeptala se.

Nezmohla jsem se na odpověď, ale myslím, že jsem aspoň kývla. Ponížená a zmatená jsem toužila jen po tom, utéct rychle domů a pouvažovat nad tím, co mi tu Sylvie předestřela. Moje pocity se mi pravděpodobně promítly do tváře, protože se ke mně po chvíli naklonila a pošeptala mi do ucha: „Tak já ti teda povím o Royovi.“

Přestože jsem pořád mlčela, pokračovala: „Nechala jsem ho na sebe sáhnout.“

Podívala jsem se na ni. Olízla si rty a upřela oči k obloze. „Bylo to divný,“ přiznala. „Moc jsem toho necítila, spíš jsem se bála.“

Zabodla jsem do ní pohled. „Kde…?“ zeptala jsem se.

„Hned za kinem…“

„Ale ne,“ opravila jsem ji, „myslela jsem, kde se tě dotýkal?“

Pár vteřin mě jen tak pozorovala, a když pochopila, že si nedělám legraci, odpověděla: „Ale tam… však víš. Dal mi tam ruku,“ sklouzla mi očima do klína. „Ale řekla jsem mu, že na zbytek si bude muset počkat až po svatbě.“ Znovu se na lavičce opřela. „Asi by mi nevadilo mu dovolit všechno, ale to by si mě pak nevzal, ne?“

Té noci jsem před spaním dlouho nad jejími slovy přemítala. Znovu a znovu jsem si v mysli vyvolávala obraz nás dvou na lavičce, Sylvii s rozhoupanýma nohama, jak s povzdechem říká: „Nechala jsem ho na sebe sáhnout.“ Snažila jsem se její slova zaslechnout znovu, čistě, jasně a zřetelně. Pochopit, co myslela tím svým konstatováním o Tomovi. Ale ať jsem ta slova skládala k sobě jakkoli, smysl mi pořád nedávala. Ležela jsem potmě ve své posteli, naslouchala máminu kašli a otcovu tichu, dýchala do peřiny přitažené až k bradě a pomyslela si, že Sylvie Toma nezná tak jako já. Já přece vím, jaký je.

Můj život učitelky u Svatého Lukáše právě začal. Dělala jsem, co jsem mohla, abych na Sylviin komentář na Tomovu adresu rychle zapomněla, a přežila zbytek vysoké školy v představách, jak hrdý na mě Tom bude, až uslyší, že jsem se stala učitelkou. Neměla jsem k podobným úvahám sice žádný důvod, ale to mi nezabránilo snít o tom, jak přijede z výcviku domů a vykročí chodníčkem k Burgessovic domku, se sakem ležérně přehozeným přes rameno a písničkou na rtech. Nejdřív popadne do náručí Sylvii a několikrát se s ní vesele zatočí (v mé fantazii byli ti dva nejlepší přátelé), a potom zamíří dovnitř, kde políbí matku na tvář a předá jí pečlivě vybraný dárek. (Muškátovou voňavku značky Coty nebo výraznější parfém Shalimar.) Pan Burgess bude čekat v obýváku, aby synovi pevně stiskl ruku, což Tomovi hned vžene hrdou červeň do tváří. Teprve potom se Tom posadí ke konvičce s čajem a bábovce a samozřejmě se zeptá, zda někdo netuší, jak se mi daří. Odpoví mu Sylvie: „Je z ní teď paní učitelka. No vážně, Tome, člověk by ji skoro nepoznal.“ On se jen nepatrně usměje, kývne a polkne doušek čaje, jako by se nechumelilo, než řekne: „Vždycky jsem věděl, že ta holka to někam dotáhne.“

Tuhle fantazii jsem si hýčkala v hlavě i cestou po Queens Park Road první den v nové práci. I když mi tělem kolovala horká krev, měla jsem pocit, že se mi každou chvíli podlomí kolena. Šourala jsem se co nejpomaleji, abych se tolik nepotila. Byla jsem přesvědčená, že začátkem školního roku se ochladí a možná začne i pršet, a tak jsem se navlékla do vlněné vesty a v ruce si nesla ještě tlustý svetr. Jenže toho rána bylo až děsivě jasno, slunce se opíralo do vysoké školní zvonice a rozpálilo červené cihlové zdi tak silně, že mě odraz světla z okenních tabulek, když jsem konečně prošla bránou, skoro pálil.

Do školy jsem dorazila časně, a tak na dvoře ještě nebylo ani živáčka. Během léta zůstávala škola zavřená, přesto mi na chodbě do nosu okamžitě vnikla vůně slazeného mléka a křídového prachu smíchaná se zemitým, štiplavým odérem dětského potu. Od toho okamžiku jsem si každý den ten pach nosila domů ve vlasech a na oblečení. Když jsem v noci na polštáři pohnula hlavou, okamžitě mě ta vůně třídy znovu ovanula. Nikdy jsem si na ni úplně nezvykla. Naučila jsem se ji snášet, ale vždycky jsem si jí všimla. Na Tomův pach policejní stanice jsem ostatně reagovala úplně stejně. Jakmile se vrátil domů, svlékl si košili a důkladně se umyl, což se mi na něm vždycky líbilo. Teprve teď mě napadá, že kvůli tobě, Patricku, si tu košili možná nesundával. Že se ti možná ten pach dezinfekce a krve z policejní stanice líbil.

Když jsem se toho rána na školní chodbě chvěla nervozitou, zvedla jsem oči k obrovské tapisérii svatého Lukáše na stěně – stál tam s volkem za zády a oslíkem vpředu. Jeho tvář s úhledně zastřiženým vousem mi zatím nic neříkala, protože jsem samozřejmě myslela jen na Toma a na to, jak odhodlaně by vypadal s rukávy vykasanými nad svalnatá předloktí. A taky se mi chtělo utéct domů. Procházela jsem chodbou a pomalu zrychlovala krok. Na každých dveřích už stálo jméno některého z učitelů, ale žádné z nich neznělo známě a představitelně. Pan R. A. Coppard, MA (Oxon) bylo jedno z nich. Paní T. R. Peacockeová druhé.

Najednou se za mnou ozvaly kroky. „Dobrý den, přejete si?“ oslovil mě cizí hlas. „Vy asi budete ta nová krev, co?“

Ani jsem se neotočila. Dál jsem zírala na jmenovku pana Copparda a v duchu počítala, jak dlouho by trvalo přeběhnout chodbou až k východu a pak ven na ulici.

Ale cizí hlas byl neúprosný: „Takže – vy jste slečna Taylorová?“

Přede mnou stála mladá žena, nejspíš jí ještě nebylo ani třicet, a usmívala se. Byla vysoká jako já a měla úplně černé vlasy bez jediné vlnky. Vypadala, jako by ji někdo ostříhal podle hrnce, jako to dělával táta mým bratrům. Ústa si namalovala křiklavě rudou rtěnkou. Přátelsky mi položila ruku na rameno a oznámila: „Já jsem Julia Hartcourtová. Třída číslo pět.“ Když jsem neodpověděla, znovu se usmála a dodala: „Takže jste slečna Taylorová, ne?“

Kývla jsem. Znovu mě obdařila úsměvem, při němž jemně nakrčila nos. Byla opálená a i v nemoderním neforemném zeleném plášti a v hnědých kožených zavazovacích polobotkách působila docela živě a vesele. Snad to bylo její rozjasněnou tváří a ještě jasnějšími rty. Na rozdíl od většiny ostatních učitelů u Svatého Lukáše navíc nenosila brýle. Občas mě napadlo, jestli si ti ostatní nasazují druhé oči jen pro efekt, aby mohli na své žáky například přísně shlížet zpoza obrouček, nebo si je sundat a bodnout jimi do vzduchu tam, kde tušili nějakého provinilce. Klidně ti teď přiznám, Patricku, že jsem během svého prvního roku za katedrou o brýlích také vážně uvažovala.

„Oddělení pro mladší žáky se nachází v jiné části budovy,“ vysvětlila Julia, „to proto tu svoje jméno na dveřích nenajdete.“ Aniž by pustila moje rameno, dodala: „První dny jsou vždycky nejhorší. Dobře si vzpomínám, jaký chaos to byl, když jsem tu začínala. Ale nakonec to člověk nějak přežije.“ Když jsem neodpovídala, konečně nechala svoji ruku zase klesnout a pobídla mě: „Tak pojďte, dovedu vás tam.“ Několik vteřin jsem jen stála a dívala se za Julií, která si vykračovala, jako by šla na túru do South Downs. Nakonec jsem se vydala za ní.

Taky ti tvůj první den v muzeu bylo tak divně, Patricku? Taky tě přepadl pocit, že snad chtěli zaměstnat někoho jiného, ale nějakou hloupou administrativní chybou ses na to místo dostal ty? Pochybuju. Ale já jsem se tak rozhodně cítila. A taky jsem si byla jistá, že se dřív nebo později pozvracím. Uvažovala jsem, jak by se s takovou situací asi vypořádala slečna Julia Hartcourtová, kdyby jí uprostřed školní chodby její nová kolegyně, dospělá žena, najednou smrtelně zbledla, začala by se potit a nakonec by vyhodila snídani na dokonale vyleštěné kachličky a špičky jejích úhledných zavazovacích polobotek.

Nakonec jsem se ale přece jen nepozvracela. Místo toho jsem cupitala za slečnou Hartcourtovou ven z budovy druhého stupně až na první stupeň, kam se vstupovalo zadním vchodem.

Třída, kam mě dovedla, byla světlá, a okamžitě jsem věděla, že tady tu výhodu nikdo nevyužil. Dlouhá okna zastiňovaly těžké, zaprášené záclony s květinovým vzorem. Prach v nich jsem sice nejdřív neviděla, zato jsem ho hned ucítila. Dřevěná podlaha se zdaleka neleskla tolik jako kachličky na chodbě. V čele místnosti stála tabule se zbytky rukopisu mého předchůdce. „Červenec 1957“ bylo skoro neznatelně vyvedeno kudrlinkovým písmem v levém horním rohu. Před tabulí stál prostorný stůl, u něho židle a vedle vařič omotaný dráty. U mrňavých dětských lavic čekaly na žáky stejně malinké otlučené dřevěné židle. Vypadalo to tu depresivně obyčejně, tedy až na to světlo, co se pokoušelo prodrat dovnitř zpoza záclon.

Teprve když jsem vstoupila dovnitř (postrkovaná slečnou Hartcourtovou), jsem uviděla prostor svojí nové třídy. V rohu za dveřmi, zastrčený mezi skříní na psací potřeby a oknem, ležel koberec s polštářky. Během svého studia jsem takovou třídu ještě neviděla, a tak bych skoro tvrdila, že jsem překvapeně ucouvla, když jsem ve školním kontextu poprvé zahlédla měkké vybavení.

„Ach ano,“ zamumlala slečna Hartcourtová, „pokud se nepletu, používala vaše předchůdkyně – slečna Lynchová – tenhle koutek ke čtení pohádek.“

Zírala jsem na červenožlutý koberec se sladěnými, nadýchanými polštáři se střapci a představovala si slečnu Lynchovou obklopenou zbožňujícím hloučkem svých svěřenců, jak zpaměti přednáší úryvky z Alenky v říši divů.

„Slečna Lynchová byla poněkud nekonvenční. Já bych řekla úžasně nekonvenční, ale někteří by tu se mnou jistě nesouhlasili. Měli bychom ten koberec snad nechat odstranit?“ usmála se. „Můžeme tím pověřit školníka. Přece jen – lavice jsou lavice.“

Ztěžka jsem polkla a konečně našla řeč. „Ten koberec si tu nechám,“ pípla jsem. Můj hlas zněl najednou v prázdné třídě úplně slabě a pokorně. Uvědomila jsem si, že už brzy budu muset slovy naplnit celý tento prostor. Slovy a svým hlasem, který se v tu chvíli vymknul mojí kontrole.

„To už je na vás,“ zašvitořila Julia a otočila se na patě. „Tak hodně štěstí a uvidíme se o přestávce,“ zasalutovala a dotkla se letmo špičkami prstů ostré hrany svojí ofiny. Potom zamířila ke dveřím.

Zvenku sem dolehly první dětské hlasy. Nejradši bych zavřela okna a setrvala ještě chvilku v tichu, ale pot, jehož slanost jsem ucítila, když jsem si olízla horní ret, mi v tom v tak horkém dni zabránil. Položila jsem si tašku na stůl. Pak jsem si to rozmyslela a hodila ji raději na zem. Prokřupala jsem si klouby a podívala se na hodinky. Tři čtvrtě na devět. Nervózně jsem se procházela třídou, prohlížela si bíle natřené cihly a v hlavě lovila moudré rady z učitelské školy. Naučte se rychle jména žáků a často je používejte, napadlo mě. Víc jsem toho v sobě nevydolovala. Zastavila jsem se u dveří a očima přejela zarámovanou reprodukci Leonardova Zvěstování. Co z toho šestileté děti tak mohly mít? Pravděpodobně obdivovaly svalnatá křídla archanděla Gabriela nebo žasly nad křehkostí lilie stejně jako já. A stejně jako já zatím málo rozuměly tomu, co si měla prožít Panna Marie.

Dveře pod Marií se otevřely a v nich stál chlapeček s černou čupřinou, která mu na bílém čele svítila jako tmavá šlápota. „Můžu dovnitř?“ otázal se.

Můj prvotní instinkt mi našeptával, ať ho radostně pozvu dál a získám si tak jeho náklonnost, ale rychle jsem se zarazila. Pustila by ho sem před zvoněním Julia Hartcourtová? Nebylo to od něho trochu drzé, takhle přímo se zeptat? Změřila jsem si ho přísným pohledem ve snaze odhadnout jeho záměry. Jeho černá šlápotová ofina nevěstila nic dobrého, ale oči měl jasné a neodvážil se přes práh.

„Budeš muset chvilku počkat,“ odpověděla jsem mu nakonec. „Jen do zvonění.“

Sklopil oči, až jsem se začala bát, že se mi tam rozbrečí, ale potom za sebou jen zabouchl dveře a jeho podrážky se rozcupitaly po chodbě. Věděla jsem, že bych ho asi měla zastavit, křiknout, že ve škole se neběhá, a nějak ho potrestat, ale místo toho jsem jen odešla ke svému stolu a zkusila se uklidnit. Musela jsem být připravená. Sáhla jsem po houbě a z rohu tabule jsem smazala zbytky „července 1957“. Ze zásuvky v katedře jsem si vytáhla nějaké papíry. Později je budu potřebovat. Pak jsem se rozhodla zkontrolovat si plnicí pero. Několikrát jsem jím zatřásla nad papírem, až jsem stůl postříkala černými inkoustovými tečkami. Setřela jsem je prsty, takže jsem teď měla umazané i dlaně. Přešla jsem k oknu v naději, že mi inkoustové skvrny osuší slunce.

Zatímco jsem si přerovnávala stůl, hluk dětských hlasů zvenčí sílil. Teď už to byl takový řev, že málem pohltil celou školu. Moji pozornost okamžitě upoutala holčička s jedním copem delším než ten druhý, stojící osamoceně v rohu dvora. Ucouvla jsem od okna a proklínala se za svoji plachost. Teď jsem přece byla učitelka a uhýbat před mým pohledem mělo to děvče.

A pak se venku objevil muž v šedivém kabátě a kostěných brýlích a způsobil malý zázrak. Hlasy utichly ještě dřív, než zapískal na píšťalku. Všechny děti, které si ještě před chvílí venku hrály nebo trucovaly u stromu kousek od branky, se seskupily do úhledných řad. Na krátký moment zavládlo ticho, v němž jsem zaslechla klapot podpatků ostatních učitelů na dlouhých chodbách, skřípání pantů, a dokonce jeden rozesmátý ženský hlas, jenž oznamoval: „Už jen hodinku a půl a budeme mít přestávku na kafe!“ Někde bouchly dveře.

Vstala jsem a otočila se čelem ke vchodu do třídy. Zdálo se mi, že je na kilometry vzdálený, a jak jím začaly dovnitř proudit děti, opatrně jsem je pozorovala s nadějí, že si ten odstup zachovám i v příštích minutách. Vlna dětského štěbetání se začala zase pomalu vzdouvat, ale brzy ji přerušilo přísné štěknutí mužského hlasu: „Ticho!“ Dveře se zase otevřely, boty zavrzaly na dřevěné podlaze a děti mohly konečně vstoupit do svých tříd.

Myslím, že by byl omyl nazývat to, co jsem cítila, panikou. Nepotila jsem se, ani mi nebylo špatně jako před chvílí na chodbě s Julií. Místo toho jsem se ponořila do otupělé, prázdné nicoty. Nemohla jsem se vůbec přinutit dětem otevřít dveře nebo zapadnout za katedru. Znovu jsem myslela na svůj hlas. Ve kterých místech mého těla asi sídlil? Kam jsem ho měla jít hledat? Možná se mi to celé jen zdálo? Myslím, že jsem dokonce na minutku zavřela oči v naději, že až je zase otevřu, v hlavě se mi rozjasní, hlas se mi vrátí a moje tělo se pohne tím správným směrem.

První věc, kterou jsem uviděla, když jsem rozlepila víčka, byla tvář nějakého chlapečka přitisknutá na sklo dveří. Protože mi končetiny vypověděly poslušnost, byla jsem ráda, že se dveře nakonec otevřely samy a chlapeček se šlápotou na čele se s lehce ironickým pousmáním otázal: „A teď už dovnitř můžeme?“

„Můžete,“ přisvědčila jsem a otočila se k tabuli, abych se nemusela dívat, jak se děti hrnou dovnitř. Všechna ta mrňavá tělíčka, která u mě hledala smysl, spravedlnost a vedení! Umíš si to vůbec představit, Patricku? Ty jsi v muzeu nikdy tváří v tvář svému publiku nestál, zatímco já ve třídě každý den.

Když děti začaly plnit místnost, špitaly si, hihňaly se a skřípaly židlemi, popadla jsem křídu a napsala, jak mě to učili na vysoké, do levého rohu tabule datum. Potom mě z nějakého nepochopitelného důvodu napadlo, že bych místo svého jména mohla napsat to Tomovo. Už jsem si natolik zvykla škrábat ho každý večer do černého sešitu – ze sloupce Tomů vznikaly celé stěny Tomů, věže Tomů –, že udělat to samé tady na veřejnosti mi přišlo naprosto možné a snad i rozumné. To by ty špunty určitě šokovalo. Moje ruka se zastavila nad tabulí a – prostě jsem si nemohla pomoct, Patricku – hlasitě jsem se zasmála. Třída najednou ztichla, když jsem svůj malý výstup rychle spolkla.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Můj policista.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.