Přeložila:

ZUZANA ŘEHÁKOVÁ

L. J. Shen: Zlomený rytíř

Vydání první

Copyright © 2019 by L. J. Shen

Published by arrangement with Brower Literary & Management.

All rights reserved

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2022 jako svou 2498. publikaci

Přeloženo z anglického originálu Broken Knight vydaného v roce 2019

Český překlad © 2022 Zuzana Řeháková

Odpovědná redaktorka Stanislava Moravcová

Korektorka Dana Chodilová

Cover by RBA Designs

Motiv předělů Pixabay.com

Přebal a vazba Ricardo a Baronet

Sazba a grafická úprava Ricardo

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-1781-6 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-1782-3 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2022

L. J. Shen

ZLOMENÝ

RYTÍŘ

Hříšníci: Nová generace (2)

Betty a Vanesse V., dvěma talentovaným ženám,

které zbožňuju, a všem Lunám na světě

Ne všechny příběhy se odehrávají stejně.

Některé mají trýznivé kapitoly, chybějící odstavce a hořkosladký konec.

Luna Rexrothová je všemi milovaná stydlivka.

Milá.

Obětavá.

Laskavá.

Falešná.

Ale pod tím se skrývá holka, která přesně ví, co chce – a je to jeden kluk z dětství, který ji naučil nadávat ve znakovém jazyce.

Který ji naučil se smát.

Žít.

Milovat.

Knight Cole je všemi zbožňovaný fotbalista.

Nádherný.

Silný.

Slavný.

Prolhaný.

Jenže Luna už není tím, kým bývala. Teď už nepotřebuje, aby byl jejím rytířem, jejím ochráncem.

Je načase, aby si uvědomil, že ne každý rytíř musí být taky hrdina.

„Ten, koho jsem milovala nejvíc na světě, mi daroval krabici plnou temnoty, trvalo mi roky, než jsem pochopila, že to byl opravdu dar.“

Mary Oliver

Ústřední melodie

„Dream On“– Aerosmith

Soundtrack:

„Enjoy the Silence“ – Depeche Mode

„Just My Type“ – The Vamps

„Who Do You Love?“ – The Chainsmokers feat.

Five Seconds of Summer

„I Wanna Be Adored“ – The Stone Roses

„Beautiful“ – Bazzi feat. Camilla Cabello

„Fix You“ – Coldplay

„I Will Follow You into the Dark“ – Death Cab for Cutie

„The Drugs Don’t Work“ – The Verve

„I Predict a Riot“ – Kaiser Chiefs

Kapitola první

Knight 9 let, Luna 10 let

Knight

Praštil jsem pěstí do kmene dubu a ucítil známé pálení odřených kloubů.

Lépe se mi dýchalo, když jsem si působil bolest. Netušil jsem proč, ale máma kvůli tomu brečívala v koupelně, když si myslela, že to nikdo neuslyší. Kdykoliv se podívala na moje věčně rozbitý klouby, měla v očích slzy. Taky jsem každý týden jezdil na výlet, abych si promluvil o svých pocitech s tím maníkem v obleku.

Sluchátka v uších tlumila cvrlikání ptáků, vrzání cvrčků a křupání listí pod mýma nohama. Svět stál za starou belu. Nezajímal mě. Písnička „Break Stuff“ od Limp Bizkit byla taková moje osobní hymna. Fred Durst sice vypadal jako brambora v čepici, ale měl pravdu.

Buch.

Buch.

Buch.

Většina dětí se ráda prala. Já ne. Chtěl jsem ublížit jen sám sobě. Když mě bolelo tělo, tak mě nebolelo srdce. Byla to jednoduchá rovnice a přišlo mi to jako docela rozumný obchod.

Na hlavu mi dopadla šiška. Zamžoural jsem. Moje pitomá sousedka, Luna, seděla na jedné z větších větví před domkem na stromě a přehazovala si z ruky do ruky další šišku a nohy jako párátka jí visely z tlusté větve dolů.

„Čím jsem si to zasloužil?“ Vytrhl jsem si z uší sluchátka.

Pokynula na mě hlavou, abych vyšplhal za ní nahoru. Nepohnul jsem se ani o píď. Zamávala na mě.

„Ne.“ Vychrchlal jsem hlen a odplivl si do trávy.

Povytáhla obočí, byl to její způsob, jak se mě zeptat, co mám krucinál za problém. Luna byla vlezlá, ale jen když přišlo na mě. Bylo to nanic.

„Vaughn mi ukradl kolo,“ oznámil jsem jí. Zmlátil bych svého takzvaného nejlepšího kámoše do hranatý kuličky, ale nebyl jsem si jistý, jestli bych ho přitom náhodou nezabil. Řekl, že chce, abych vybouchnul. „Dostaň to ze sebe.“ Ať už to znamenalo, co chtělo. Co mám ze sebe dostat? Co o mně věděl? Co věděl o vzteku? Jeho život byl dokonalej. Jeho rodiče byli zdraví jako řípa. Neměl otravného mladšího bráchu, jako byl Lev.

Luna po mně hodila druhou šišku. Tentokrát jsem ji chytil, nadhodil jako profík v baseballu a hodil ji po ní, ale schválně jsem minul.

„Řekl jsem ne.“

Vytáhla třetí borovou šišku (schovávala si je v domku na stromě pro případ, že by po nás šli nějací vetřelci, ale to se samozřejmě nikdy nestalo) a ukázkově mě trefila.

Nakonec jsem vybouchnul. „Ježíši, jsi tak otravná!“

Zamrkala na mě.

„Přestaň se na mě takhle dívat!“

Další zamrkání.

„Zatraceně, Luno!“

Nezajímalo mě, co říkal Vaughn. Nikdy jsem nechtěl tuhle holku políbit. A Bůh chraň, aby to po mně chtěla ona.

Vylezl jsem na houpačku z pneumatiky a pak nahoru do našeho malého domku na stromě. Vaughn si myslel, že je moc velkej na to, aby se schovával v domku na stromě. Tím líp pro nás. Byla to další věc, který nebyl součástí, která patřila jen mně a Luně.

Luna seskočila z větve. Udělala kotoul na zemi, pak se narovnala jako nindža a se spokojeným úsměvem ze sebe oklepala trávu. Pádila k domu v našem sousedství. Fakt rychle.

„Kam to běžíš?“ křikl jsem za ní, jako kdybych čekal, že mi vážně odpoví.

Sledoval jsem, jak se její postava vzdaluje. Vždycky jsem byl smutnej, když jsem ji viděl odcházet.

Stejně to nemělo cenu. Neznal jsem nikoho, kdo by dokázal přesvědčil Vaughna, aby udělal něco proti svý vůli. A Luna ani nemluvila, takže tak. Navíc jsem nepotřeboval její pomoc. Utekl jsem, protože jsem věděl, že pokud to neudělám, tak dostane to, o co si koledoval – pořádnou nakládačku. Nebyl jsem jako on. Mým životním cílem nebylo vytáčet rodiče.

O něco pozdějš se Luna vrátila na mém kole. Vstal jsem a zastínil si oči proti záři zapadajícího slunce. Vždycky zářilo tak nějak jasněji, když se chystalo klesnout za obzor.

Mávla na mě, abych slezl dolů.

Místo odpovědi jsem ji trefil šiškou do ramene. „Rexrothová.“

Co? zeptalo se její obočí. Tahle holka mi dokázala říct tisíc slov jen tím svým obočím. Někdy jsem jí ho chtěl naschvál oholit.

„Já bych mu to oplatil. Vždycky si to s každým vyřídím. Je ti to jasný?“

Jasný, podrážděně obrátila oči v sloup.

„Tak pojď.“

Ukázala směrem k mému kolu a dupla nohou.

„Nech tam to hloupý kolo a pojď nahoru.“

Choulili jsme se k sobě v domku na stromě. Místo toho, abych jí poděkoval, což jsem věděl, že bych měl udělat, jsem vytáhl stránky, které jsem předtím vytiskl, a rozložil je na dřevěných prknech před námi. Naše čela se k sobě lepila teplým potem, jak jsme nad nimi skláněli hlavy. Učil jsem ji nadávat ve znakovém jazyce – věci, které by ji její otec a terapeutka nikdy nenaučili.

„Takhle se říká debil. Ruce jsou ve tvaru pro ,d‘ a jima se dotkneš nosu,“ napodobil jsem jeden z obrázků a potom ho položil lícem dolů. „Ale podívej. Pokud chceš někomu říct jdi do prdele, tak stačí, když mu ukážeš vztyčený prostředníček a našpulíš uraženě pusu. Je to snadný.“

Nedíval jsem se na ni, ale cítil jsem, jak se její čelo opírá o moje. Luna byla sice holka, ale byla fakt v pohodě. Jedinou nevýhodou bylo, že uměla pokládat až moc otázek jen pouhým pohledem. Máma říkala, že je to proto, že jí na mně záleží. Já bych to sice nikdy nepřiznal, ale taky mi na ní záleželo.

Poklepala mi na rameno. Obrátil jsem další stránku.

„Mávnout otevřenou dlaní ke straně brady, dopředu a dozadu, znamená děvka. Holka, tvůj táta mě roztrhne jako hada, pokud se někdy domákne, že jsem tě to naučil já.“

Poklepala mě po rameni silněji a zabořila mi nehet do kůže.

Vzhlédl jsem a četl mezi řádky. „Co se děje?“

„Jsi v pořádku?“ vyznakovala.

Znakový jazyk moc často nepoužívala. Luna nechtěla mluvit. Dokonce ani ve znakovém jazyce, prostě nechtěla vůbec komunikovat. Dokázala mluvit. Myslím jako technicky. Ne že bych ji někdy slyšel něco říct nahlas. Ale tak to říkali rodiče – že problém není v jejích hlasivkách, ale v hlavě.

Chápal jsem to. Taky jsem nesnášel svět kolem nás.

Jen jsme ho každý nenáviděli po svém.

Pokrčil jsem rameny. „Jasná věc.“

„Přátelé nedovolí, aby se jejich kamarádi trápili kvůli hloupostem,“ vyznakovala.

Páni. Řekla celou větu. To byla novinka.

Nechápal jsem, proč se vůbec namáhá komunikovat ve znakovém jazyce, když vůbec nechce komunikovat, ale nechtěl jsem, aby se kvůli tomu cítila blbě.

„To kolo je mi u zadele,“ položil jsem stránku dolů, vylezl z domku a posadil se na větev. Následovala mě a sedla si vedle mě. Ve skutečnosti mě nebavilo jezdit na kole. Moje koule trpěly jak pes a nebavilo mě to. Jezdil jsem na něm jen kvůli tomu, abych se mohl poflakovat s Lunou. Ze stejnýho důvodu jsem maloval. Nesnášel jsem to.

Naklonila hlavu ke straně. Otázka.

„Máma je zase ve špitále,“ vytáhl jsem jednu šišku a hodil ji směrem k zapadajícímu slunci, přes okraj srázu, na kterém rostl náš strom. Napadlo mě, jestli se borová šiška skutálí až do oceánu, jestli bude mokrá a bude jí zima. Jestli mě za to bude nenávidět.

Luna položila ruku na moji a zírala dolů na naše spojené dlaně. Měli jsme stejně velké ruce, její byly snědé a moje bílé jako čerstvě napadaný sníh.

„Jsem v pohodě.“ Popotáhl jsem a vylovil další šišku. „Všechno je v pohodě.“

„Nesnáším, když lidi říkají, že jsou v pohodě,“ vyznakovala Luna. „Neznamená to, že je to dobrý. Neznamená to, že je to špatný. Neznamená to vůbec nic.“

Sklonila hlavu, vzala mě za ruku a stiskla ji. Její dotek byl teplý a lepkavý. Trochu nechutný. Před pár týdny se mi Vaughn svěřil, že chce políbit Caru Huntingovou. Nedokázal jsem si ani představit, že bych se takhle dotýkal nějaký holky.

Luna mi položila ruku na srdce.

V rozpacích jsem uhnul pohledem. „Vím, jsi tu pro mě.“

Zavrtěla hlavou a stiskla mi ruku silněji. Intenzita jejího pohledu mě vyděsila. „Navždycky,“ vyznakovala.

Snažil jsem se vstřebat její slova. Chtěl jsem rozbít svoje blbý kolo, Vaughnův blbej ksicht a pak utýct. A pak umřít. Chtěl jsem umřít sám v poušti, proměnit se v prach a nechat vítr, aby mě roznesl do všech koutů světa.

Chtěl jsem umřít místo mámy. Byl jsem vlastně k ničemu. Ale na mámě záviselo tolik lidí.

Táta.

Lev.

Já.

Já.

Luna ukázala na slunce před námi.

„Západ slunce?“ povzdechl jsem si.

Zamračila se.

„Pláž?“

Zavrtěla hlavou a obrátila oči v sloup.

„Slunce vyjde každé ráno,“ vyznakovala.

Naklonila se dopředu. Na okamžik jsem si myslel, že se chystá seskočit. Vytáhla ze svých kostkovaných vansek zavírací špendlík a píchla se s ním do špičky ukazováčku. Beze slova mě vzala za ruku a taky mě bodla do prstu. Přitiskla naše ukazováčky k sobě a já jsem zíral na to, jak se naše krev mísí.

Usmála se. Zuby měla trochu křivý. Trochu špičatý. Všechno, jen ne dokonalý.

Na hřbet mojí ruky naší krví napsala „na život a na smrt“ a ignorovala přitom stav mých dobitých kloubů.

Vzpomněl jsem si na kolo, které pro mě získala zpátky, a zakřenil se.

Objala mě. Schoulil jsem se v její náruči.

Nechtěl jsem ji líbat.

Chtěl jsem si rozevřít pomyslný zip na kůži a schovat ji v sobě.

Schovat ji před celým širým světem, aby byla jen a jen moje.

Knight 12 let, Luna 13 let

Luna

Pojmenovali mě po Měsíci.

Táta řekl, že jsem byla stejně kulatá a dokonalá. Světlo zrozené ze tmy. Dítě, které moje matka nechtěla a netušila, co si s ním má počít. Táta mi řekl, že navzdory tomu – nebo možná právě kvůli tomu – jsem byla to nejkrásnější a nejdokonalejší stvoření, jaké kdy viděl.

„Puklo mi srdce, ne proto, že bych byl smutnej, ale proto, že jsem tě tak moc miloval,“ řekl mi jednou.

Říkal spoustu věcí, abych se cítila milovaná. A měl pro to samozřejmě dobré důvody.

Moje matka nás opustila dřív, než mi byly dva roky.

Za ta léta mi zaklepala na pomyslné dveře v mysli vždycky, když jsem to nejmíň čekala – a pak je prorazila společně s armádou vzpomínek a schovaných fotek, které jsem nikdy neměla najít. Její smích, který jsem nikdy neslyšela, bez ohledu na to, jak moc jsem se snažila, mě pálil na kůži jako plameny.

Všechno to ještě zhoršovala skutečnost, že jsem věděla, že je naživu. Že žije někde pod stejnou oblohou a dýchá stejný vzduch. Možná je v Brazílii, odkud pocházela. To mi bylo jedno, protože ať už byla kdekoliv, nebyla se mnou. A když se pro mě jednou jedinkrát vrátila, tak chtěla akorát prachy.

Byly mi čtyři, když k tomu došlo – v té době se táta seznámil s Edie, mojí macechou. Val, moje matka, požádala o střídavou péči a o alimenty jak pro královnu, ale když jí došlo, že takhle nezbohatne, tak znovu zdrhla.

V té době jsem si zvykla chodit po špičkách v noci do kuchyně, kde táta a Edie vedli všechny ty důležité rozhovory. Nikdy si mě nevšimli. Od chvíle, kdy se tu objevila Val, jsem se zdokonalila ve svém umění být neviditelná.

„Nechci ji nikde poblíž své dcery,“ procedil táta skrze zuby.

„Ani já ne,“ odpověděla Edie.

Srdce mi tálo a měnilo se v teplou břečku.

„Ale pokud se vrátí, budeme to muset zvážit.“

„A co když jí to ublíží?“

„A co když jí to pomůže?“

Ze zkušenosti jsem věděla, že čas je dobrý jen na dvě věci: na uzdravení a na smrt. Čekala jsem, že uzdravení přijde každým dnem. Klesla jsem na kolena na krajkové polštáře na svém podokenním sedátku a modlila se, aby vzpomínky na ni zmizely jako pára nad hrncem.

Nedokázala jsem nenávidět Valencianu Vasquezovou, ženu, která si sbalila saky paky před mojí postýlkou, zatímco já v ní brečela, prosila a křičela, ať mě neopouští, a ona to stejně udělala.

Ten výjev si vybavuju do nejmenších podrobností. Říká se, že dítě si nic nepamatuje do svých dvou let, ale já mám fotografickou paměť, IQ 155 a mozek, který podrobili tolika testům, abych věděla, že si pamatuju úplně všechno, ať už mi je to k užitku, nebo ne.

Všechno špatné.

Všechno dobré.

A všechno mezi tím.

Ta vzpomínka v mé mysli zůstává stále jasná. Odhodlání, které se jí zračilo ve žlutohnědých, lehce zešikmených očích. Chladný pot, který se perlil pod mýma baculatýma ručkama. Trápila jsem mozek hledáním slov, a když jsem je konečně našla, zakřičela jsem tak hlasitě, jak jsem jen dokázala. „Mami! Prosím! Ne!“

Zarazila se u dveří a klouby jí zbělely, jak pevně svírala futra, snad aby neriskovala, že by ji něco ponouklo se otočit a vrátit se ke mně. Vzpomínala jsem si, jak jsem se neodvážila ani zamrkat, protože jsem měla strach, že zmizí, když jen na okamžik zavřu oči.

Pak na zlomek vteřiny zvítězily její mateřské instinkty a ona se otočila, aby se na mě podívala.

Tvář se jí zkroutila, otevřela pusu a jazykem si přejela přes rty nalíčené zářivě rudou rtěnkou. Chtěla něco říct, ale nakonec jen zavrtěla hlavou a odešla. V rádiu hrála nějaká melancholická písnička. Val často poslouchala rádio, aby hudba přehlušila můj pláč. Moji rodiče nebyli pár, ale žili ve stejném bytě a vychovávali mě. Potom, co Val nezvedala tátovi opakovaně telefon, mě našel o pár hodin pozdějš v postýlce, s plenkou tak plnou, že snad vážila víc než moje dětské tělíčko.

Nebrečela jsem. Už ne.

Ne, když mě vzal do náruče.

Ne, když mě odvezl na pohotovost, aby mě prohlédli.

Ne, když na mě cukroval, líbal mě a mazlil se se mnou.

Ne, když mu po tvářích tiše stékaly horké slzy a on mě prosil, abych vydala aspoň nějaký zvuk.

Jakýkoliv.

Od toho dne trpím tím, čemu odborníci říkají selektivní mutismus. Znamená to, že z fyzického hlediska můžu mluvit, ale rozhodla jsem se, že nebudu. Což je samozřejmě naprostá hloupost, protože nechci být jiná. Prostě taková jsem a basta. Nemluvit nebylo moje rozhodnutí, stejně jako když máte nějakou fobii. Diagnostikovali mi silné sociální úzkosti a musela jsem od dětství dvakrát týdně chodit na terapii.

Selektivní mutismus obvykle znamená, že člověk dokáže mluvit v určitých situacích, kdy se cítí v pohodě. Já jsem nemluvila nikdy.

Bezejmenná melodie v rádiu z toho dne zůstala vypálená v mých vzpomínkách jako cejch. Teď ji znovu hráli v rádiu a plnou parou na mě zaútočila vlna vzpomínek.

Seděla jsem v autě s Edie, svojí nevlastní mámou. Déšť bušil do oken jejího bílého Porsche Cayenne. Moderátor v rádiu oznámil, že skladba byla „Enjoy the Silence“ od Depeche Mode. V puse mi vyschlo nad tou ironií – ve stejné puse, která odmítala cokoliv říct, aniž by pro to měla nějaký logický důvod, když pomineme, že jsem pro svoji vlastní matku, ani když jsem mluvila nahlas, nebyla dostačující. Nebyla jsem dost dobrá.

Když písnička dohrála, chtěla jsem se vysvléct z kůže a vypařit se do vzduchu. Vylétnout z auta. Utéct z Kalifornie.

Opustit Edie, tátu a Racera, mého malého bratříčka – prostě se jen vznést a letět někam jinam. Kamkoliv. Kde by do mě lidi nerýpali a nelitovali mě. Kde bych nebyla považována za místního blázna, co je všem pro srandu.

„Bože, už je to deset let. To se přes to nemůže přenýst?“

„Možná není problém v matce. Viděla jsi jejího fotříka? Jak se producíruje se svojí mladinkou milenkou?“

„Vždycky to byla divná holka. Hezká, ale divná.“

Chtěla jsem se bahnit ve své osamělosti, plavat ve vědomí, že moje vlastní matka se mi podívala do očí a usoudila, že pro ni nejsem dost dobrá. Topit se ve svém zármutku. Sama.

Když jsem se natáhla, abych vypnula rádio, našpulila Edie pusu. „Ale tohle je moje oblíbená písnička.“

No jasně. No jasně, že je.

Praštila jsem otevřenou dlaní do okýnka a vydala usoužené zafňukání. Při cizím zvuku svého vlastního hlasu jsem se začala třást. Edie, která seděla za volantem, po mně střelila pohledem, rty měla pořád zvlněné v mírném úsměvu, který se jí vždycky vznášel na rtech jako otevřené paže lákající k objetí.

„Tvůj táta vyrostl na Depešácích. Je to jedna z jeho oblíbených kapel,“ vysvětlila mi a snažila se, abych zapomněla na stav, ve kterém jsem se právě nacházela.

Uhodila jsem silněji do okýnka spolujezdce a nohama kopla do batohu. Písnička se mi zarývala do těla a plazila se mi v žilách.

Chtěla jsem ven. Potřebovala jsem se odtamtud dostat. Zahnuly jsme za roh směrem k našemu sídlu postavenému ve středomořském stylu, ale nejely jsme dost rychle. Nemohla jsem neslyšet tu písničku. Nevidět, jak Valenciana odchází. Cítila jsem tu obrovskou díru ve svém srdci, kterou moje biologická matka protahovala pěsti, aby vymlátila další trýznivé vzpomínky z mé paměti.

Edie vypnula rádio ve stejnou chvíli, kdy jsem rozrazila dveře spolujezdce a vyklopýtala ze zpomalujícího auta. Přeskočila jsem louži a pádila směrem k domu.

Garážová vrata se otevřela, zatímco oblohu rozčísl blesk následovaný hromem, věstící další slejvák. Slyšela jsem, jak za mnou Edie něco křičí z otevřeného okýnka, ale její slova pohltila jedna ze vzácných bouřek v Jižní Kalifornii. Déšť mi promočil ponožky, takže jsem měla ztěžklé nohy, a chodidla mě pálila od běhu. Vytáhla jsem z garáže svoje kolo, přehodila nohu přes štangli a vyrazila na ulici. Edie zaparkovala a vyklopýtala z auta. Běžela za mnou a volala na mě.

Šlápla jsem do pedálů a vyjela z naší slepé ulice… projela jsem cikcak kolem domu Followhillů… kolem sídla Spencerů, které svou impozantní velikostí vrhalo stín na cestu. Dům Coleových, můj nejoblíbenější, stál mezi naším domem a sídlem Followhillových.

„Luno!“ uslyšela jsem Knightův hlas za svými zády.

Ani mě to nepřekvapilo.

Okna našich ložnic byla naproti sobě a vždycky jsme nechávali roztažené závěsy. Když jsem nebyla ve svém pokoji, Knight mě obvykle hledal venku. A platilo to i naopak.

Bylo těžší ignorovat Knighta než moji nevlastní mámu, i když to nebylo kvůli tomu, že bych neměla Edie ráda. Měla jsem. Milovala jsem ji s nezkrotnou láskou, kterou dokáže cítit jen nevlastní dítě – s hladovou, hluboce vnitřně zakořeněnou potřebou přijetí. Můj cit byl ale přece jen ušlechtilejší, protože byl obalený vděčností a úctou.

Knight nebyl úplně jako můj brácha, ale pořád jsem ho vnímala jako součást rodiny. Lepil mi náplasti na rozbitá kolena a odháněl tyrany, kteří se mi posmívali, i když byli dvakrát tak velcí jako on. Povzbuzoval mě dřív, než jsem pochopila, co to dělá, a dřív, než mi došlo, jak moc to potřebuju.

Jedinou špatnou věcí na něm byl znepokojivý pocit, jako kdyby držel nějakou část mého srdce jako rukojmí. Vždycky jsem přemýšlela nad tím, kde zrovna je. Jeho dobrá nálada znamenala, že i já jsem byla veselá. Když jsem na kole sjela z kopce k černé kované bráně, která chránila naši čtvrť, přemýšlela jsem, jestli nás spojuje nějaké neviditelné pouto a jestli by za mnou přiběhl, kdybych za něj zatahala. Bolelo to, když byl jeden z nás moc daleko od toho druhého.

„Hej! Hej! Hej!“ řval Knight za mými zády.

Edie ho dohnala. Znělo to, jako když se hádají.

„Já ji uklidním.“

„Ale Knighte…“

„Vím, co potřebuje.“

„To nevíš, drahoušku. Jsi jen dítě.“

„A ty jsi jen dospělá. A teď zmiz!“

Knight se nebál hádat s dospělými. Já se řídila pravidly. Dokud po mně nikdo nechtěl, abych promluvila nahlas, dělala jsem všechno přímo ukázkově – od toho, že jsem ve škole měla samá áčka, až po to, že jsem pomáhala cizím lidem. Sbírala jsem odpadky na ulici, i když nebyly moje, a každé Vánoce jsem část svých dárků věnovala těm, kteří je opravdu potřebovali.

Ale nedělala jsem to jen z dobroty srdce. Vždycky jsem se cítila méněcenná, tak jsem to zkoušela něčím dohnat. Daria Followhillová, která bydlela hned vedle nás, mi říkala Světice Luna.

Nepletla se. Hrála jsem roli světice, protože kvůli Val jsem se cítila jako ten největší hříšník.

Šlapala jsem rychleji. Déšť se změnil v průtrž mračen s krupobitím a kroupy dopadaly na moji kůži s nemilosrdnou zuřivostí. Zamžourala jsem a projela bránou naší čtvrti.

Všechno se stalo tak rychle. Žlutá světla mě oslnila. Horký kov štrejchl o moji nohu, když se auto pokusilo uhnout. Ohlušující troubení.

Cítila jsem, že mě něco strhlo za límec tvídové bundy silou, která mě málem udusila, a než jsem pochopila, co se to děje, zhroutila jsem se do louže na kraji silnice.

V uších mi zněl zvuk rozbíjeného kola. Auto ho rozmlátilo na cimprcampr. Sedlo proletělo jen kousek od mé hlavy a rám se vydal na opačnou stranu. Tváří jsem narazila do betonu. Pusu jsem měla plnou špíny, bláta a krve. Kašlala jsem, válela se po zemi a bojovala jsem s tím, co mi připadalo jako tíha celého světa, než mi došlo, že je to Knight, který na mně obkročmo sedí. Auto se otočilo na konci silnice, prudce zahnulo a projelo bránou do naší čtvrti. Déšť byl tak hustý, že jsem nepostřehla ani tvar auta, natož jeho poznávací značku.

„Kreténe!“ Knight zakřičel za autem se zuřivostí, která mi skoro vyrazila dech. „Shnij v pekle!“

Zamrkala jsem a pokoušela se rozluštit Knightův výraz. Nikdy jsem ho neviděla se takhle tvářit – byl jako bouřka za bouřky. Ačkoliv byl o rok mladší než já, vypadal starší. Obzvlášť teď. Čelo měl zamračené, rty jako okvětní plátky růží pootevřené a jako saze černé řasy, mokré od deště, mu zakrývaly oči jako těžká opona. Jedna kapka mu stekla po spodním rtu a zmizela v jamce na bradě a ten prostý výjev rozpoutal požár, který zachvátil moje srdce.

Bylo to poprvé, kdy mi došlo, že můj nejlepší kamarád je… no, krásný.

Byla to blbost, zvlášť s ohledem na okolnosti. Zachránil mě před jistou smrtí, vrhl se na mě, abych neskončila pod kolama rychle jedoucího auta, a já jsem dokázala myslet na jediné – a nebyla to Val, Edie, Depešáci ani to, jak křehký je lidský život – ale jen na to, že ten kluk, se kterým jsem vyrůstala, dospívá. V hezkého teenagera. Přitažlivého teenagera, který má určitě lepší věci na práci než zachraňovat svoji nemožnou kamarádku z dětství nebo ji učit, jak se řekne blbec ve znakovém jazyce.

Myslela jsem si, že vzpomínky na Valencianu se mi vypálily do srdce jako cejch, ale to nebylo nic ve srovnání s tím, jak bolelo, když jsem se podívala na Knighta a poprvé mi došlo, že ten kousíček mého srdce, který drží jako rukojmí, jednou zlomí. Ne zlomyslně a rozhodně ne úmyslně. Ale to bylo jedno. Ať už vás přejede auto, nebo do vás uhodí blesk – smrt je pořád smrt.

Zlomené srdce je pořád zlomené srdce.

Bolest je pořád bolest.

„Co to krucinál děláš?“ zakřičel mi do tváře.

Byl tak blízko, že jsem cítila jeho dech. Voněl po cukru, kakau a klukovi. Klukovi. Pořád jsem ještě měla pár let, než to všechno začne. V ochromení jsem nedokázala v reakci na jeho vztek ani zamrkat. Jak to, že jsem si nikdy předtím nevšimla, jak dokonale má řezaný nos? Nebo jakou má barvu očí – zářivě zelenou s tmavě modrými tečkami, v odstínu tyrkysové, který jsem nikdy předtím neviděla? Nebo těch ostře řezaných lícních kostí, díky kterým vypadal jako obraz ve zlatém rámu za tisíc dolarů?

„Odpověz mi, krucinál.“ Praštil pěstí do betonu kousek vedle mého obličeje. Klouby na prstech měl oteklé, až byly velké jako golfové míčky. Nedávno začal doopravdy nadávat. Ne moc, jen tolik, aby mě donutil se ošívat. Upřeně jsem na něj zírala, protože jsem věděla, že mi nikdy neublíží. Zdravou rukou uchopil tu druhou zraněnou, frustrovaně zavyl a pak přitiskl čelo k mému a těžce lapal po dechu. Oba jsme těžce dýchali, naše hrudníky stoupaly a klesaly ve stejném rytmu.

„Proč?“ Jeho hlas teď zněl jako tiché zavrčení. Věděl, že mu neodpovím. Naše vlasy se propletly, jeho rozcuchaná hnědá hříva s mými tmavými loknami. „Proč jsi to udělala?“

Snažila jsem se dostat ruce zpod jeho stehen, abych mu mohla odpovědět ve znakovém jazyce, ale on mě svíral nohama tak pevně, až mě přišpendlil na místě.

„Ne,“ zavrčel a najednou zněl výhružně. „Řekni to nahlas. Můžeš. Vím, že dokážeš mluvit. Máma s tátou mi to prozradili. Řekni mi, proč jsi to krucinál udělala?“

Otevřela jsem pusu, vážně jsem mu chtěla odpovědět. Měl samozřejmě pravdu. Mohla jsem mluvit. Z fyzického hlediska tomu nic nebránilo. Věděla jsem to proto, že někdy ve sprše nebo když jsem byla o samotě, jsem si opakovala slova, která se mi líbila, abych si je procvičila. Jen abych si dokázala, že je dokážu vyslovit nahlas, i když jsem se rozhodla mlčet. Opakovala jsem ta slova a zvuk mého vlastního hlasu mi způsoboval příjemné mrazení v zádech.

Staré knihy.

Čerstvý vzduch (zvlášť po dešti).

Pozorovat měsíc a sledovat, jak on pozoruje mě.

Mořští koníci.

Táta.

Edie.

Racer.

Knight.

Knight teď poprvé požadoval, abych opravdu promluvila. A já jsem to chtěla. Víc než to – věděla jsem, že si to zaslouží. Ale z úst mi nevyšla ani hláska. Pusu jsem měla otevřenou a jediná věc, která mě napadala, byla ta, že se chovám hloupě a navíc se tak i cítím.

„Řekni to.“ Knight mi zatřásl rameny.

Slejvák se změnil v mrholení a viditelnost se zlepšila. Oči měl zarudlé a unavené. Tak unavené. A to jen kvůli mně. Protože já jsem ho vždycky dostávala do zbytečných problémů, ze kterých mě musel tahat.

Myslel si, že jsem se pokusila si ublížit. Ale to jsem nechtěla. Pořád jsem otvírala a zavírala pusu jako ryba na suchu, ale nedostala jsem ze sebe ani hlásku. Zkusila jsem slova vytrhnout ze své pusy, srdce mi prudce bušilo v hrudníku.

„Ach… já… ehm…“

Postavil se, přecházel sem a tam a zajel si prsty do hustých, mokrých vlasů a frustrovaně za ně zatahal.

„Jsi tak…“ Zavrtěl hlavou a kapky se rozlétly kolem. „Tak…“

Zvedla jsem se a rozeběhla se k němu. Nechtěla jsem slyšet zbytek věty. Nechtěla jsem vědět, co si o mně doopravdy myslí. Pokud si myslel, že jsem vjela pod kola auta schválně, tak si myslel, že jsem mnohem šílenější, než jsem ve skutečnosti byla. Popadla jsem ho za rameno a otočila ho k sobě. Zamračil se.

Zběsile jsem zavrtěla hlavou. „Já to auto neviděla. Přísahám,“ vyznakovala jsem.

„Mohla jsi umřít,“ zakřičel mi do tváře a bouchl se pohmožděnými klouby do hrudníku. „Mohla jsi mě opustit.“

„To se ale nestalo.“ Použila jsem ruce, paže, prsty, abych ho uklidnila. Rty se mi chvěly. Šlo o mnohem víc než jen o nás dva. Šlo taky o Rosie, jeho mámu. Knight neměl rád, když ho lidi opouštěli. Ani na pár dní, aby je dali dohromady v nemocnici.

„Díky tobě,“ vyznakovala jsem. „Zachránil jsi mě.“

„Pamatuješ si na život a na smrt. Tak co tady provádíš za kraviny? Takhle ty dodržuješ svoji část dohody?“

Opakoval přísahu, kterou jsme složili před lety, a z hlasu mu doslova čišel vztek. Otevřela jsem náruč, on do ní vklouzl a opřel se o mě. Zapadli jsme do sebe, jako když smícháte dvě barvy, až vznikne něco jedinečného a skutečného – odstín, který jsme mohli vytvořit jen my dva.

Knight mi zabořil obličej do vlasů a já zavřela oči, představovala si, jak to dělá s jinou holkou. Navzdory chladu mi krev klokotala v žilách.

Je můj.

Ale já jsem si to slovo jen nepomyslela. Rty se pohnuly a zformovaly to slovo. Skoro jsem ho slyšela. Sevřela jsem ho pevněji.

„Na život a na smrt,“ zašeptal mi do ucha.

Věděla jsem, že tím myslí svou přísahu.

Taky jsem věděla, že je to nefér, protože jsem netušila, jestli bych dokázala zachránit jeho, kdybych musela.

Kdyby někdo jako Knight potřeboval zachránit. Knight byl normální dítě. Mluvil. Byl sportovní typ, pohodový a překypoval sebevědomím.

Edie mi řekla, že je tak hezký, že hledači talentů z modelingových agentur zastavují Rosie v obchoďáku, nutí jí vizitky a prosí ji, aby dovolila jejich agentuře, aby ho zastupovala. Byl vtipný, okouzlující a bohatší, než by si kdokoliv i v nejdivočejších snech dokázal představit. Svět mu ležel u nohou a já věděla, že on mu jednou bude vládnout.

Rozbrečela jsem se v jeho objetí. Nebyla jsem žádnej uplakánek. Dokázala jsem spočítat na prstech jedné ruky, kolikrát jsem brečela od chvíle, co nás opustila Val. Ale teď jsem to nedokázala zastavit. Věděla jsem už tehdy, že pro nás neexistuje žádné „a žili šťastně až do smrti“.

Zasloužil si víc než holku, která mu ani nedokázala říct, jak se cítí.

Byl dokonalý, a já měla spoustu chyb.

„Slib mi to.“ Rty se dotýkal mého spánku, jeho teplý dech mě rozechvíval.

Rozechvíval mě jinak – jako kdybych měla v podbřišku rozžhavenou lávu. Slíbit mu co? Přemýšlela jsem. Přikývla jsem, toužila jsem po tom, udělat mu radost, i když nedokončil větu. Pohnula jsem rty.

„Slibuju. Slibuju. Slibuju,“ vyznakovala jsem.

Možná proto mi nedůvěřoval.

Možná proto se mi té noci vplížil do ložnice – a dělal to každou noc následujících šest let – objímal mě a ujišťoval se, že jsem v pohodě.

Někdy z něj táhl chlast.

Někdy vůně jiných holek. Ovocné, sladké parfémy.

Někdy byl cítit jako moje zkáza.

Ale vždycky se přišel ujistit, že jsem v pořádku.

A vždycky zmizel dřív, než táta zaklepal na dveře mé ložnice, aby mě probudil.

Celých šest let mi pokaždé předtím, než slezl z mého okna, dal pusu na čelo, na stejné místo, kde mě potom líbal na dobré ráno táta. Já na tom místě ještě cítila dotek Knightových rtů, takže mi obličej doslova žhnul.

Viděla jsem ho ve škole, jak se tam sebevědomě naparuje a srší vtipem, až holky ztrácely zábrany i kalhotky. Pohazoval svou lesklou, hustou hřívou, když předváděl v úsměvu svoje zářivě bílé zuby a neodolatelné dolíčky na tvářích.

Existovali dva Knightové Coleové.

Jeden byl můj.

Druhý patřil ostatním.

A přestože se mnou vždycky trávil přestávku, pořád mě ochraňoval a choval se ke mně jako k princezně, tak jsem věděla, že on vládne všem okolo a já vládnu jen nepodstatné části jeho života.

Jednou v noci, když byl měsíc v úplňku a svítil oknem do mojí ložnice, mě můj Knight políbil na citlivou kůži pod uchem.

„Měsíčnice,“ zašeptal. „Zaplníš prázdný, temný prostor… jako měsíc nebe. Je tichý. Je zářivý. A nemusí být plamennou koulí, aby si ho každý všiml. Prostě existuje. Navždycky svítí.“

Od té doby mi říkal Měsíčnice.

Já mu neříkala nijak, protože jsem pořád mlčela.

Možná proto mu po všech těch letech došlo, že jsem lhala – tím, že jsem mlčela. Nebyl pro mě ničím. Naopak pro mě znamenal všechno.

Kapitola druhá

Knight 18 let, Luna 19 let

Knight

„Není tady, tak se můžeš přestat chovat jako stíhačka, Cole,“ protáhl Hunter Fitzpatrick a praštil omylem svým červeným plastovým kelímkem do hlavy nějakého maníka. Ten pitomec na chvíli přestal balit jednu roztleskávačku z druháku a otočil se, aby si to s ním vyřídil, ale jakmile uviděl, že to je Hunter, kousl se zevnitř do tváře a zamračil se.

„Ehm. Proč se tváříš, jako kdybys měl zácpu?“ pokusil se napodobit Jokerův vyšinutý tón.

Dopil jsem poslední lok ze svého pátého piva, odtrhl pohled od vchodových dveří a zasunul prázdnou flašku do zadní kapsy džínů nějaký holky. Otočila se a zasmála se, když uviděla, že jsem to já.

Zaclonil jsem si dlaní brko, abych si ho mohl bez problémů zapálit, pak jsem potáhl a sledoval hořící špičku, jak mi žhne těsně před nosem. Podal jsem brko Vaughnovi, vydechl oblak kouře a pak se svalil zpátky na plyšovej gauč, do kterýho jsem zapadl větší částí horní poloviny těla.

„Vyliž si,“ opáčil jsem směrem k Hunterovi, hlas jsem měl ochraptělý kouřem.

„A dáš mi jako profík nějaký tipy?“ poškádlil mě, zamumlal na zdraví a kopl do sebe panáka čehosi jedovatě modrýho.

„Zavolej svý máti a zeptej se jí,“ zažertoval jsem.

„V pátek večer je v jednom kole, lepší bude zavolat Hunterově ségře.“ To poznamenal Vaughn, který si pořád z nějakého záhadného důvodu držel titul mého nejlepšího kámoše. Měl orlí nos a hlas tak nízko posazený, až vám připadalo, že je jako černý dým, který se vám pomalu vkrádá do uší. „A jen tak mimochodem: Knight nečuměl směrem ke dveřím.“

Ale jo, čuměl. Ale taky jsem byl trochu sjetej, nalitej a zaskočili mě nepřipravenýho. Nic, co by nějaký ten nezávazný flirtík nedokázal spravit.

„No jasně,“ protáhl Hunter svým bostonským přízvukem.

Chytil jsem ho do kravaty a rozcuchal mu jeho perfektně upravené, pískově plavé vlasy.

V mém všudypřítomném, okouzlujícím, zářivém úsměvu a osobnosti sexy lamače dívčích srdcí byla jediná prasklina. Sotva znatelná. A byla vidět jen v jedné chvíli. Pouze v jediné. A to, když Luna Rexrothová vešla do místnosti a naše pohledy se střetly – a to přesně na zlomek vteřiny, než jsem znovu vykouzlil svůj typický samolibý úšklebek.

Až na tuhle výjimku – a ne že by o ní moc lidí vědělo – mě nikdo nedokázal rozhodit, i když se o to pokoušel. A protože jsem byl nedotknutelnou legendou mezi obyčejnými smrtelníky na střední Všech svatých, tak se o to dost lidí snažilo. A to každou chvíli.

Sám jsem nechápal, jak mě napadlo, že by se tu mohla objevit. Ten sajrajt, co jsem hulil, byl nejspíš silnější než koktejl z bělidla a antidepresiv. Luna nebyla zrovna párty girl. Kromě mě a Vaughna neměla žádný kamarády a vídala se s náma, jen když jsme byli sami dva, bez našeho obvyklého zástupu fanynek a vypatlaných kamarádíčků.

Možná mě napadlo, že se tu ukáže, protože letní prázdniny se nevyhnutelně blížily ke svému konci. Oslavil jsem osmnáctý narozeniny a Luna se ještě pořád nerozhodla, kam půjde na vejšku.

Její táta řekl tomu mýmu, že se ji snaží přesvědčit, aby šla studovat do města Boon v Severní Karolíně. Tam byla škola pro nadané studenty, kteří ale měli nějaké drobné postižení. A ona by tam perfektně zapadla. Jenže ji taky přijali na Kolumbijskou univerzitu a na Kalifornskou univerzitu v Berkeley i v Los Angeles. Já osobně jsem si vůbec nedokázal představit, že by Lunu i jen napadlo, že se odstěhuje z Todos Santos. V San Diegu bylo několik vejšek, co by kamenem dohodil, a to by jí mohlo stačit. Naštěstí jsem znal Lunu dost dobře na to, abych věděl, že by nikdy neopustila svoje blízký, takže na tom ve výsledku vlastně nezáleželo.

„Mám náladu někoho vošukat,“ Hunter mě plácnul do stehna, protože mu nejspíš došlo, že zas nad něčím hloubám. Natáhl se přes konferenční stolek, aby si vzal další pivko, a šťouchl loktem do Vaughna. „Jdeš do toho?“

Vaughn na něj upřeně zíral, jako by odpověď byla jasná. Se svýma ledovýma, světlýma očima a vlasama černýma jako uhel vypadal, jako kdyby vypadl z filmu Stmívání – na to samozřejmě letěly fůry holek. Vaughn kromě toho dovedl k dokonalosti umění, abyste se cítili jako idioti, když mu položíte jednoduchou otázku, jako to právě udělal Hunter.

Fitzpatrick se otočil směrem ke mně. „Cole?“ Povytáhl vyzývavě obočí.

„Klátění holek je můj vedlejšák.“

Aspoň tak jsem to říkal na veřejnosti. A sice, protože jsem nebyl s Lunou Rexrothovou, která mě držela v módu „jsme jen kámoši“ tak nemilosrdně, že i ty sny, co se mi o ní zdály, byly už jen platonický.

Hunter, irské princátko hrající pólo – moc nóbl na to, aby hrál fočus jako já, a bez talentu, aby byl umělec jako Vaughn, si strčil do pusy dva prsty a hvízdl tak hlasitě, až to přehlušilo i dunění hudby. Kluci kolem nás si ťukali lahvemi s pivem a pokoušeli se skrýt nadšený úsměvy. Když jsme se rozhodli vojet nějakou roštěnku, tak to znamenalo, že i oni si přijdou na svý.

„Dámy, seřaďte se před hernou. A udělejte to pořádně. Žádný vybočování z řady. Šup, šup. Pokud jste milá, odvážná a svolná, tak jste přesně ta uchazečka, kterou tam chceme vidět. A nezapomeňte – zítra ráno vám nezavoláme, nebudeme vás sledovat na instáči ani vás zdravit ve škole. Ale poneseme si vás s sebou navždycky, asi jako žloutenku typu B.“

Banda holek ze třeťáku a čtvrťáku se ve dvojicích hnala po schodech Vaughnova sídla, šeptaly si a chichotaly se přitom. Vaughn pořádal večírky každý víkend, kdy jeho rodiče odjeli do svého sídla ve Virginii, kde se nejspíš snažili vzájemně si vyšukat z hlavy myšlenky na to, jaký ďáblovo sémě zplodili. Holky se seřadily před hernou, zády otočené k šedě vymalované zdi. Jejich řada začínala u točitého schodiště a táhla se až k těžkým černým dveřím.

Vaughn, Hunter a já jsme potichu procházeli kolem a svírali mezi zuby jointy. Měl jsem na sobě bílé roztrhané motorkářské džíny značky Balmain a k tomu ošuntělé tričko s nápisem Vojel jsem tvoji holku a nestála za nic, který mě stálo majlant, a k tomu vintage tenisky od Gucciho a na hlavě čepici, o který jsem byl přesvědčený, že musela být vyrobená snad ze žíní samotnýho jednorožce nebo něčeho podobnýho. Vaughn měl na sobě pořád hadry, ve kterých maloval, a vypadal jetějš než laciná šlapka hledající dalšího kunčafta, zatímco Hunter byl oblečený v obleku s vestičkou, protože trpěl podivnou zaujatostí Velkým Gatsbym.

Naše jména byla sténána a šeptána jako modlitba a ztrácela se v ponurý hudbě, která otřásala zdmi.

Písnička „A Song for the Dead“ od rockové kapely Queens of the Stone Age mi duněla v žaludku, zatímco jsme kráčeli chodbou ve Vaughnově sídle, která byla totálně gotická, s vysokými stropy a obřími portréty jeho rodinných předků. Bylo to vlastně děsivější než horory od Stephena Kinga: Vaughnův zamračený obličej, který na vás shlížel ze zdi v životní velikosti.

Přiznejme si to, ten zmetek by se mohl živit výhružnými pohledy. A na tom portrétu vypadal super hrozivě.

Super bledej. Super krutej. Super Vaughn v celý svý kráse.

Vzhledem k tomu, že nás holky nemohly oslovit, aniž by si poškodily pověst – vždycky jsem nesnášel ten dvojí metr, že chlapi jsou borci, ale holky kurvy – tak předstíraly, že o něčem drbou a srkají svoje drinky.

Zastavili jsme se a prohlíželi si nastoupenou řadu. Zbytek fotbalového a pólového mančaftu byl za náma, loajální a připravený k akci, jak už věrní poskoci bývají.

Byl jsem kapitánem a quarterbackem ve fotbalovém týmu Všech svatých, takže jsem měl právo prvního výběru. Vaughn měl ale na ulici pověst Draculy a Hunterova rodina byla čtvrtá nejbohatší v celý Severní Americe, takže stačilo říct, že naši ptáci měli pro tyhle roštěnky cenu zlata a že príma šuk jsme měli už dopředu jistej.

Hunter si přemýšlivě přejížděl po bradě a dělal z toho show. Někdy jsem ho vážně nesnášel, ale většinou mi to jeho přehrávání bylo fuk.

„Ty.“ Ukázal na holku, která se jmenovala Alice a měla nakrátko ostříhané blond vlasy a veliké oříškově hnědé oči. Pokrčil ukazováčkem a pokynul jí, aby přišla blíž. Vyměnila si pohledy se svýma kámoškama a bezdeché chichotání se jí vydralo ze štědře obdařeného hrudníku.

Jedna z jejích kámošek ji přistrčila k nám a zašeptala: „Ach můj bože, tak už jdi, Al. Jdi!“

„A nezapomeň nám udělat fotku,“ odkašlala si brunetka do dlaně.

Hunter trhl bradou směrem k Vaughnovi. Ten přejel ledovým pohledem nastoupenou řadu, důkladně a metodicky. Vypadal, jako kdyby hledal nějakou konkrétní osobu. Někoho, kdo tam ale očividně nebyl.

„Vybíráš si jednorázovku, ne matku svejch dětí. Chvátni, vole,“ Hunter obrátil oči v sloup a dal si paži kolem Aliciných ramen. Vyhřívala se v jeho slávě a dívala se na něj rozzářenýma očima.

Vaughn Huntera ignoroval, stejně jako devadesát procent lidí, kteří s ním mluvili.

Prohlížel jsem si zástup holek a pohled mi padl na jednu, která se jmenovala Arabella. Měla obrovský modrý kukadla a opálenou kůži. Taky byla ze čtvrťáku. Trochu mi připomínala Lunu – když teda držela zobák. Jenže to byl ten problém s holkama ze střední, ne? Všechny furt něco mlely… až na tu jednu, od který jsem chtěl zoufale slyšet i jen jedinou hlásku.

Ne. Ta se mnou nikdy nepromluví ani slovo.

„Arabello, zlato.“ Pokynul jsem jí rukou.

Odlepila se od zdi a pyšně si to ke mně vykračovala v celý svý kráse, sexy v černých minišatech a růžových jehlách.

Vaughn si nakonec vybral jednu roštěnku, na kterou zabručel, jako kdyby právě vylezl z jeskyně. Udělal bych si v duchu poznámku, že se ho mám zeptat proč, jenže Vaughn nikdy s nikým nemluvil o svejch avantýrách.

Nebo o citech.

A vlastně nemluvil ani tak celkově o životě.

Chtěl jsem mu říct, že jestli dneska večer nemá chuť si zapíchat, tak ho k tomu nikdo nenutí. Ale to by bylo pokrytecký. Nemluvě o tom, že by to ze mě dělalo pěknýho lháře.

Holkám jsme zabavili mobily, než vešly do herny, a hodili je do mísy s ovocem za dveřmi, aby je tam hlídal námi vybraný nováček, který se chtěl dostat mezi školní elitu.

Co se stane ve Vaughnově herně, tam taky zůstane. Nebyli jsme hajzlíci navzdory tomu, co si o nás lidi mysleli. Nikdy jsme nedrbali holky, který s náma vlezly do herny – ani mezi sebou, a už vůbec ne s nikým dalším. Pokud se tím holky chtěly chlubit, tak mohly. Ale nikdy z toho nebyly žádný fotky, žádný vztahy, žádný drama. Pravidla byly jednoduchý jak facka: vešly jste dovnitř, užily si a v pondělí ráno jsme se všichni chovali, jako kdyby se nic nestalo.

V herně už Hunter vojížděl zezadu Alici opřenou o kulečník, zatímco s ní vedl nevzrušeným tónem rozhovor o tom, jak se měla v létě. Vyhrnul jí šaty nahoru a šel rovnou na věc, sotva se obtěžoval tím, aby jí odhrnul kalhotky stranou.

Říkalo se, že přišla o věneček před pár týdny na křesťanským táboře, tak si asi potřebovala trochu zlepšit zážitky.

„Chci se udělat,“ zasténala.

„Tak to potom odsud nevyjdeš, dokud se neuděláš.“

Prsty měla zabořený v otvorech v kulečníkovém stole a její polonahá prsa se tiskla k zelenému plyšovému potahu. Hunter kouřil cigáro a oči mu sklouzly k britskému komediálnímu seriálu Spaced, který běžel v telce s obrovskou plochou obrazovkou před námi, zatímco ji šukal.

A pak říkejte, že chlapi neumí dělat víc věcí najednou.

Vaughn, který byl vášnivý fanoušek sitcomu Spaced, se opíral o zeď a nechal tu holku, kterou jsem neznal, aby mu ho vykouřila. Arabella stála vedle mě a čekala, až se začne něco dít, ale já jsem se jen opřel o zeď, naklonil se k Vaughnovi a ignoroval holku, co klečela mezi náma.

„Doufám, že se odstěhuje do jinýho státu,“ řekl Vaughn a jednou rukou držel popelavě blond vlasy holky před sebou a druhou projížděl svůj telefon.

Neměl založený profily na žádných sociálních sítích a protivilo se mu dělat na někoho dojem stejně jako mně. Jen jednou jsem ho přistihl, jak čekuje instáč jedný holky, ale zamknul telefon hned, jak jsem to zmerčil. Nikdy jsem nezjistil, kdo ta kočka byla, a nemělo cenu se ho ptát.

Vaughn teď ale mluvil o Luně a to byla moje chvíle, abych ho odbyl. Nerad jsem s ním mluvil zrovna o ní.

„Nepromarnil jsi už fůru času celou touhle kravinou?“ sondoval a zastrčil si mobil do zadní kapsy kalhot.

Kravinou? Jdi do hajzlu, Spencere.

„A co ty?“ procedil jsem skrze zaťatý zuby. „Nesnášíš holky tak moc, že s nima dokonce odmítáš i chrápat. Kouření je jedinej lidskej dotek, kterej sneseš. Já jsem aspoň schopnej něco cejtit.“

„Já jsem schopnej cejtit spoustu věcí.“ Zvedl povýšeně obočí a zívl. „Nenávist. Žárlivost. Pohrdání.“ Podíval se dolů na tu holku, která pohybovala hlavou dopředu a dozadu, a prázdnota v jeho ledových očích ho usvědčovala z toho, že v něm není nic lidského. „Kromě toho neopětovaná láska je jako rakovina – pomalu tě sežere zaživa. Jsi milej a okouzlující navenek, ale uvnitř máš jen temnotu.“

„Chcípni,“ usmál jsem se vesele.

„No, koneckonců nechcípnu aspoň jako panic,“ řekl nevzrušeně a projel svými drsnými, barvami potřísněnými prsty hedvábně čisté vlasy té holky, jen aby je poskvrnil.

Chtěl jsem mu dát jednu do zubů, i když byl zrovna uprostřed orálního sexu, ale Arabella mi zaryla nehty do krku. „Vypadáš trochu napjatě. Dovol, abych ti pomohla se uvolnit,“ zavrněla. „Slyšela jsem, že máš výstřední choutky, Knighte Cole. Nechceš mi je předvést?“

Nevěnoval jsem jí zatím žádnou pozornost, natož abych se jí dotkl. Nebyl jsem blbej – nebyla tady kvůli mně. Všechny sem šly kvůli příběhu. Kvůli slávě. Nezáleželo na tom, kdo si je vybral, hlavně že si je vybral jeden z nás.

„Nemám zrovna náladu. Ale…“

Chytil jsem ji za bradu a přitáhl si ji do náruče. Zasténala, když se naše rty přitiskly k sobě, já jí slíbal zamračený výraz. Její jazyk se pokusil dostat mezi moje rty, ale semknul jsem je k sobě a ignoroval pocit, že je to všechno nanic. Nikdy, nikdy v životě jsem takhle nelíbal holky, ale byl jsem moc vopilej na to, abych se o to staral, kromě toho, moje vůle po všech těch letech, kdy mě Luna odmítala, slábla.

Rozmazal jsem jí rtěnku, jako kdyby to bylo válečnický malování, a zajel jí prsty do vlasů a rozcuchal je tak, aby vypadala, jako kdyby právě vylezla z něčí postele. Pak jsem se odtáhl a ušklíbl se na ni. Rtěnku měla rozmazanou po celé bradě, nose i tvářích. Odhadoval jsem, že vypadám podobně.

„Možná někdy jindy?“ V očích jí zasvítila naděje a úsměv jí zářil nově nalezenou mocí.

„No jo, zlato.“

Arabella dostane svoji pohádku.

A já budu předstírat, že si žiju tu svou.

O dvacet minut pozdějš jsme vyrazili z herny a seběhli dolů, abychom pokračovali v párty. Zastavil jsem se v kuchyni, abych si ukořistil svoje šestý pivko, a našel jsem Arabellu, Alici a tu Vaughnovu holku opřenou o kuchyňskou linku a vyprávějící kámoškám s vykulenýma očima značně přehnanou verzi toho, co se dělo nahoře.

Věděl jsem, že Arabella moje tajemství nevykecá. Žádná holka by ani za nic nepřiznala, že se jí legenda ze střední Všech svatých ani nedotkla potom, co si ji odtáhla do herny. Faktem bylo, že jsem nechtěl, aby to na pravou míru uvedla jakákoliv jiná holka. Protože jedinou mojí výstřední zálibou bylo sledování porna s BDSM praktikama, kdy se herci při sexu přiškrcovali (nesuďte mě).

Otevřel jsem ledničku a pátral po pivu Bud Light. Pořád jsem ještě nevydejchal Vaughnův komentář, že Luna by měla jít studovat do jiného státu. Někam daleko. Jen ta narážka, že bych na ni mohl zapomenout, když bude daleko, dokazovala, že ten vůl nikdy nebyl zamilovanej.

A pak tu byla ještě další věc. A to důvod, proč jsem se chtěl dneska večer zlejt do němoty. Hledal jsem na kuchyňský lince vodu a loknul si přímo z flašky, než jsem pokračoval ve svém lovu na pivo.

Milý živote,

tak fajn. Už mi můžeš přestat srát na hlavu. Už jsem totiž ve sračkách až po krk.

S pozdravem

KJC

Moje hlava začala vyvádět psí kusy potom, co se rodiče mé mámy, babička Charlene a děda Paul, zabili při autonehodě a udělali tak z mámy sirotka. To se stalo před pěti lety. Bylo mi fuk, jak se cítím, ale mámina bolest mě doslova zabíjela.

Tehdy jsem začal tajně chlastat, a jak vám asi došlo, tak jsem s tím nikdy doopravdy nepřestal.

„Vypadá jako to největší burrito, cos viděla, a to si fakt nedělám srandu,“ vykřikla za mnou Arabella, posazená na kuchyňském ostrůvku, a vypadala, jako že jsem ji důkladně vošukal, podle toho, jak dramaticky se tvářila.

Buď si mě nevšimla, anebo možná jo, ale věděla, že jí nebudu odporovat.

„Je až moc velkej. Nejdřív jsem si říkala – dokážu vůbec přijmout Knighta Colea? Jsem na to připravená? Ale lízal mě asi půl hoďky, a když se piercing v jeho jazyku dotknul mýho klitorisu, tak přísahám, že jsem začala mluvit plynně švédsky.“

Kuchyní se rozlehlo lapání po dechu, hihňání a dotěrné otázky. Zavřel jsem lednici a s pivem v ruce se otočil a narazil do nějaké malé věci.

Do malé věci se snědou kůží.

S očima jako z roztaveného stříbra a souhvězdím pih na nose – hvězdnou mapou, kterou jsem znal jako svý boty.

Luna Rexrothová.

Málem jsem slyšel, jak mi praská pomyslná maska. Pak jsem naklonil hlavu ke straně, dal jsem jí dno pivní flašky nad nos a sledoval, jak jí kapka vody z orosené lahve stéká po nose až k plným, svůdným rtům. Něco jí problesklo v očích, které mě zdravily.

Luna Rexrothová byla krásná. O tom žádná. Ale krásných bylo i spousta jiných holek.

Rozdíl byl v tom, že Luna vnímala svou krásu, jako kdyby to bylo jen něco vypůjčeného. Opatrně, ale přitom ležérně, nikdy ji vlastně nezajímala. Nikdy by se kvůli nikomu nepostavila do řady. Zůstávala opodál a vyzařovala vnitřní hrdost.

Luna na sobě měla bílé tričko s rukávy vyhrnutými k loktům, boyfriend džíny a špinavé kostkované vansky. Neviděl jsem žádný důkaz, že by si k bezchybné pleti pomohla make-upem. Smůla pro mě byla, že to jen zdůrazňovalo, o kolik byla hezčí než všechny ty nafintěný roštěnky. Podle výrazu v jejím obličeji jsem uhodl, že slyšela hovor, který se odehrával v kuchyni za mými zády. Dívala se na mě, jako kdybych ji zklamal. Takovým tím pohledem: máš na víc než na tuhle.

Jenže problém byl v tom, že jsem neměl. Protože ta nejlepší – ona – o mě neměla zájem. Dala mi to jasně najevo.

A to dokonce třikrát.

Třikrát jsme se políbili.

Pokaždý to skončilo katastrofálně.

Polibek číslo jedna byl trochu neobratný, to přiznávám.

Mně bylo dvanáct, jí o rok víc. Byli jsme v aquaparku za obrovským modrým toboganem. Smáli jsme se a stříkali po sobě vodu, a právě tehdy jsem se na to vrhl, prostě jako impulzivní malý zmetek, kterým jsem byl. Až do téhle chvíle mi myšlenka na to, že já a Luna budeme jednou spolu, přišla jako fakt… Růže byly červené. Slunce vycházelo na východě. Mořský koník dokáže pohybovat očima nezávisle na sobě (to mi řekla Luna). A Luna Rexrothová bude moje přítelkyně, pak snoubenka a nakonec manželka.

Bohužel se odvrátila a slabě si povzdechla. Protože nemohla – nechtěla – mluvit, tak jen zavrtěla hlavou.

Pak si nejspíš všimla bolestivé grimasy v mé tváři, tak vyměkla a objala mě. Naše žhavá kůže se dotýkala skoro na všech místech. Bylo to poprvé, co jsem si uvědomil, proč jsem ji políbil.

Stál mi. Postavil se mi z ní. Což bylo… trapný.

Polibek číslo dvě se odehrál, když mi bylo čtrnáct, a bylo by dobrý si uvědomit, že můj pták zbožňoval Lunu stejně, jako všichni okolo zbožňovali mě.

Do tý doby jsem se naučil spoustu triků, jak se jí svým akčním ptákem nedotýkat, zvlášť když jsme vedle sebe spali každou noc.

Byl jsem v prváku, Luna ve druháku. Začínal jsem být na střední Všech svatých populární díky svému příjmení a schopnosti hodit podělanej míč, což bylo něco, v čem zbytek fotbalovýho týmu nijak zvlášť nevynikal.

Holky se kolem mě jen rojily a já doufal, že si Luna třeba všimne všech těch milostnejch psaníček, co mi vypadávaly ze skříňky, kdykoliv jsem ji otevřel. Pořád jsme byli nejlepší kamarádi. Nic se nezměnilo. No dobře, nic, až na mě. Pod kůží se mi začaly rýsovat svaly a několik růstových spurtů způsobilo, že jsem vyrostl zdánlivě přes noc.

Stalo se to jednou v noci, když jsem lezl oknem k ní do ložnice potom, co naši rodiče usnuli, jako jsem to dělával celý ty roky. Když otevřela okno, aby mě pustila dovnitř, přitiskl jsem rty na její a zašeptal: „Druhej pokus.“

To byla ta největší chyba, jakou jsem kdy udělal. Málem mi zavřela prsty v okně. Než jsem se odtáhl, tak mi rám okna přiskřípl nehty. Nějakým zázrakem se mi podařilo udržet se parapetu, a když Luně po chvilce došlo, co udělala, tak mě stáhla do pokoje a zachránila mě před jistou smrtí.

Tu noc jsem předstíral, že vedle ní spím, a ona mi pak napsala omluvný dopis, ve kterém mi vysvětlila, že mě má opravdu moc ráda, ale že nás dva vidí jen jako kamarády.

Tehdy jsem na to přistoupil. Očividně mi to ale nevydrželo moc dlouho. Věděl jsem, že tohle je Lunin problém, ne můj. Viděl jsem, jak se na mě dívala, když se kolem mě motaly holky, když mi strkaly do rukou milostná psaníčka nebo když mi telefon cinkal příchozíma zprávama, na který jsem neodpovídal.

V jejím pohledu byl hlad. Zoufalství – ta horká, zelená tekutina, která vklouzne do vaší duše, pokud jste sledovali, jak si ostatní berou to, co patří vám.

A tak jsem každou noc pořád lezl do jejího pokoje. Chápal jsem to. Potřebuje jen čas. A co se času týče? Toho jsem měl habaděj.

Rozhodl jsem se jí ukázat, že nejsem žádnej posedlej pošuk. Že jsem schopný jít dál. Abych to dokázal, tak jsem přestal ignorovat pokusy ostatních holek. Začal jsem randit, odpovídat na zprávy a flirtovat.

Zůstával jsem jí pořád nablízku a pořád udržoval s tou divnou holkou ze sousedství pevný vztah. Ale taky jsem během toho randil s nekonečným procesím holek, které přicházely a odcházely – dveře se netrhly davem krásek s lesklými rty, které nosily ty správný značky a říkaly ty správný lichotky. Producíroval jsem se s nima po škole, vodil je na rodinný grilovačky a doufal jsem, že se Luna uvolní, když jsem po ní očividně při každý příležitosti nehodlal vyjet. Paradoxně právě tohle způsobilo, že jsme se políbili potřetí.

Polibek číslo tři se odehrál, když jí bylo sedmnáct a mně o rok míň. Říkám tomu Polibek smrti, protože škoda, kterou napáchal na našem vztahu, už se nedala napravit. I teď, o rok a půl pozdějš, jsem pořád řešil dozvuky toho polibku. Například před polibkem číslo tři by mi Luna řekla, že přijde k Vaughnovi na párty. Luna po polibku číslo tři se mnou ale jen sotva mluvila o tom, co dělá nebo kam jde. Pořád jsme se spolu vídali většinu dní, ale spíš ze zvyku, než že bychom opravdu chtěli.

Ale zpátky k tomu polibku. Tehdy jsem se zrovna tahal s holkou jménem Noei. Ale i tak jsem si udělal čas v den Luniných sedmnáctin. Koupil jsem nám lístky do muzea, i když byl ve městě cirkus, protože Luna nesnášela cirkusy – nebo zoologické zahrady nebo podmořské světy nebo prostě jakékoliv jiné zařízení, kde byla zvířata držena v zajetí pro pobavení diváků. Měl jsem všechno do puntíku naplánovaný. Luna byla veganka a podnik s veganským kari otevřel pobočku v centru Todos Santos, přímo naproti muzeu. Koupil jsem jí hafec divnooblečků značky Brandy Melville a nechal jsem si vytetovat mořského koníka na páteř a doufal jsem, že z toho vyčte, jak je pro mě důležitá.

Luna bláznivě milovala mořské koníky. Byla to její nejoblíbenější zvířata – mělo to co do činění s tím, že samec mořského koníka přivádí na svět děti… Máma mi dala sáhodlouhou přednášku, než podepsala souhlas, že se můžu nechat potetovat, ale chápala, že je to součást většího plánu, tak mi to nakonec dovolila.

A kdyby to nestačilo, tak jsem připravil pro Lunu sedmnáct různých blahopřání k narozeninám a po celou tu dobu jsem se snažil zmírnit svoje nadšení z toho, že spolu strávíme celej den.

Ten den byl dokonalej, co se týče oslavy narozenin. Ve skutečnosti byl tak perfektní, že když jsem doprovodil Lunu zpátky k jejím dveřím, tak mi vzala tvář do dlaní a usmála se na mě. Zíral jsem na ni jako blázen a přemýšlel jsem: mám, nebo nemám?

Na ulici padla tma. Naše rodiny byly uvnitř a nejspíš právě večeřely. Nikdo nás nemohl vidět – ne že by se o to někdo staral. Všichni věděli, že bych Luně snesl modré z nebe.

Pořád jsem na ni zíral a hledal v jejím obličeji náznak toho, že to taky chce. Do tý doby jsem uměl zatraceně dobře číst ve tvářích holek, když se na mě podívaly. Ale Luna byla očividně výjimka. Pokaždé když její oči říkaly ano, tak zbytek těla říkal ne. Rozhodl jsme se, že tentokrát budu potřebovat větší povzbuzení, než všechno poseru a dočkám se ne zrovna zdvořilostní návštěvy Trenta Rexrotha, Lunina otce, a jeho ne zrovna přátelské basebalky.

Přes tričko si přitiskla moji dlaň na srdce. To bilo tak rychle, až jsem si myslel, že potřebuje, abych ho zpomalil. Moje prsty se nedobrovolně roztáhly na jejích prsou. Náznak ztuhlé bradavky pod mojí dlaní málem způsobil, že se mi podlomila kolena.

Luna nosila sportovní podprsenky bez vycpávek. Takovýchhle věcí si na holce začnete všímat, když s ní strávíte většinu volnýho času. Můj mozek zkratoval, došla mu slova, kterýma by popsal, co se děje v mým těle… Chápejte…

Moje.

Ruka.

Byla.

Na.

Jejích.

Prsou.

Proč mi to přišlo tak úžasný? V myšlenkách jsem to dělal třikrát denně. Ráno, když jsem si ho honil ve sprše předtím, než jsem vyrazil na trénink, odpoledne, když jsem se vrátil z odpoledního tréninku, a samozřejmě před spaním, ještě než jsem proklouzl oknem do její ložnice. Představoval jsem si, jak děláme všechny možný věci, o kterejch jsem si byl jistej, že by Lunu ani nenapadly, natož aby je praktikovala.

Mezitím, v reálném životě, jsem se málem udělal jen z toho, že jsem se jí mohl dotknout. Začínal jsem se bát o svoje mužství. A když na to přišlo, tak i o svou příčetnost: aspoň co se týče týhle holky.

„Cítíš to taky?“ vyznakovala.

Zavřel jsem oči a pomalu se nadechl nosem. Pak jsem je otevřel.

„Vždycky jsem to tak cítil, Měsíčnice.“ Slova ze mě vyšla přiškrcená bolestí.

„Slíbíš, že mi ho nezlomíš?“

Dokonce i můj blbej pubertální mozek chápal vážnost situace. Aniž bych odtrhl pohled od jejích očí, položil jsem její ruku na svůj hrudník, aby věděla, že není jediná, komu chybí kus srdce.

„Slibuju.“

Luna kývla hlavou, neverbálně mi dala svolení, na které jsem tak dlouho čekal, a já se do toho vrhl po hlavě, protože jsem pořád napůl čekal, že se najednou probudím ze snu. A to bylo všechno. Moje rty byly na jejích. Konečně. Tentokrát to bylo oboustranné. Tentokrát se neodtáhla.

Když se naše rty setkaly a pohnuly proti sobě, vydralo se mi z krku tiché hrdelní zasténání. To ona tomu polibku dodala na magičnosti a mě deprimovalo, když mi došlo, že jsem předtím políbil desítky holek a že jsem měl celou tu dobu pravdu. Máma mi jednou řekla, že na každý hrnec sedí víc pokliček. Ale já jí oponoval, že na tenhle hrnec sedí jen jedna jediná poklice. Luna.

Její rty byly měkké, sladké, vřelé – jako ona sama. Voněla po kokosu a mořské soli a po hoblinách z čerstvě ořezané tužky. Voněla jako samo nebe. Její divoké kudrny zahalily naše tváře. Omotal jsem si kolem prstu jeden pramínek a ten mě obtočil jako svlačec. Miloval jsem její vlasy, protože jsem ji podle nich okamžitě poznal na chodbě. Všechny ostatní holky nosily hladce vyžehlené vlasy nebo nedbalé účesy, které zůstávaly mezi rovnými a kudrnatými vlasy. Některé pro změnu nosily lokýnky jako panenky, natužené takovým množstvím laku, až vypadaly jako rozvedené ženy středního věku. Ale Luna působila přirozeně. Bylo to jako cítit celej podělanej les z našeho domku na stromě.

„Knighte! Jamesone! Cole!“ Vzduch prořízlo hlasité zavolání, které odtrhlo Lunino tělo od mého.

Trhnul jsem hlavou, pořád jsem byl mimo z toho polibku. Noei stála před mýma dveřma, pusu otevřenou dokořán, jednu ruku založenou v bok a nohou poklepávala na široký schod před mými dveřmi.

„Věděla jsem to. Prostě jsem to věděla! A navíc ještě s tou nejdivnější nánou z celý školy! Měla jsem poslouchat Emmu a Jacquie, když mi to říkaly. Ty jsi takovej nevěrník.“

Ne. Ne. Ne. Jen to… ne.

Nejspíš jsem to vyslovil nahlas, protože Noei zakřičela: „Ach, zatraceně, že jsi!“ a „Nemůžu tomu uvěřit!“ a „Myslela jsem si, že jsi ten pravej!“

Upřímně, bylo by to celý směšný, kdyby to nebyla tak prekérní situace.

Ani mě nenapadlo to Noei vysvětlovat. Nikdy by nám to neklapalo. Nikdy jsem jí nezavolal ani jí neposlal zprávu, i když jsem se s ní každou chvíli ukazoval na veřejnosti. Vysvětlil jsem jí, že moje situace je komplikovaná. Že nechci vztah. Že se snažím o jednu dohru, ale že ta ji nezahrnuje.

„Měsíčnice, počkej…“

Pronásledoval jsem svoji nejlepší kamarádku po klikaté dlážděné cestičce vedoucí ke vchodovým dveřím jejího domu. Rychle se pohybovala mezi živými ploty, hlavu měla sklopenou, abych jí neviděl do obličeje. Požádala mě, abych jí nezlomil srdce, já jí to slíbil a ten slib jsem porušil ještě dřív, než náš polibek vůbec skončil. Byl jsem zoufalstvím bez sebe, a tak jsem ji chňapnul za zápěstí. Otočila se a z jejích průzračných šedých očí šlehaly takové blesky, že jsem věděl, že mi z toho zůstanou popáleniny. Okamžitě jsem ji pustil. Varovně mezi nás zvedla prst, abych se nepřibližoval, a pak mi vyznakovala ten nejdelší proslov, který jsem u ní v životě viděl.

„Miluju tě, Knighte Cole. Víc než všechno na světě. Dokonce možná víc než samu sebe. Ale nevěřím ti. A když jsi mi takhle ublížil, tak se cítím ubohá a pomstychtivá. Tak pomstychtivá, že bys mi taky neměl věřit. Ať už je mezi námi cokoliv, musíme to ukončit dřív, než nás to zničí, chápeš? My dva nemůžeme být spolu.“

„Ale…“

„Budeme kamarádi.“

Skoro to slovo vyslovila. Skoro jsem ho slyšel.

„Poslouchej mě, Luno, není to tak, jak si myslíš.“ Zatahal jsem se za vlasy tak prudce, až mě napadlo, že bych si je mohl vytrhat. Tohle byl nesmysl. Chtěl jsem něco roztrhnout vejpůl. Možná sám sebe.

„Knighte, ne. Slib mi to.“

Otočil jsem se, zamířil domů a tím to haslo.

Tehdy jsem si myslel, že to nepřežiju.

Dneska jsem věděl, že vám nic jiného nezbude – prostě to nějak přežijete. Jen to bolí, jako kdyby vám někdo vyrval srdce z těla.

„Měsíčnice, mám ti přinýst pivo?“ Zablokoval jsem jí cestu k ostatním holkám ve Vaughnově kuchyni svým širokým ramenem a přejel si piercingem v jazyku po spodním rtu. Mých sto padesát pět cenťáků bylo dávno pryč. Teď jsem měřil metr devadesát dva, hrudník jsem měl široký jako sud a od hlavy až k patě jsem byl samý sval.

Tyhle roštěnky ji nesnášely. Vídala se se mnou a s Vaughnem, se dvěma nejpopulárnějšíma klukama ve škole, dokud neodmaturovala. Trávila letní dovolené a výlety na Maledivy s námi a Dariou Followhillovou alias královnou střední Všech svatých. Luna se dokázala v pohodě bavit a jen čert ví, proč to většinou nedělala.

Nevadilo mi, že Luna a Vaughn k sobě mají blízko. Věřil jsem jim oběma. Sice tu pořád byla ta divná, tupá bolest, když se podívala na nějakýho kluka, pokud jsem to nebyl já, ale časem jsem se to naučil ovládat.

Teda ve většině případů.

Teď Luna ukázala holkám za mými zády fakáče. Jelikož nereagovaly, tak si toho buď nevšimly, nebo moc dobře věděly, že jí to nemůžou oplatit, protože by mě tím nasraly.

„Co tě přivádí do jámy lvové?“ Přejel jsem rozbitým kloubem na ruce přes její tvář a s úžasem sledoval, jak jí naskočila husí kůže na krku.

Vytáhla mi lahev z ruky, naklonila ji, aby si trochu lokla, a pak na mě ukázala hrdlem lahve. Všichni v kuchyni nás sledovali, ale na publikum jsem byl zvyklej. Luna ovšem už tolik ne.

„Jen se ujisti, že ho přivedeš zpátky, abychom si to mohli podruhý rozdat!“ vyštěkla za mnou Arabella, nárokovala si mě pro dnešní noc.

Její spoře oblečený kámošky se chechtaly jako hyeny.

Luna na ni upřeně zírala a pak předstírala, že si strká prst do krku. Usmál jsem se. Luna se ke mně otočila.

„Ložnice Vaughnových rodičů. Za pět minut.“

Ložnice Vaughnových rodičů byla zvukotěsná, což bylo něco, kvůli čemu jsme si ho s Hunterem v jednom kuse dobírali. Nezáleželo na tom, že Baron byl Vaughnův táta – i tak muselo být pěkně na prd vědět, že vaše máti při sexu potřebuje zvukotěsný zdi, aby neprobudila sousedy.

I když jsem neslyšel Lunin tón, pochopil jsem, že je naštvaná. Dokázal jsem to vyčíst z jejího mírného zamračení. Ne že by na to měla právo. Pokud jsem si byl vědom, tak mě odmítla – ne jednou, dokonce ani dvakrát, ale rovnou třikrát. Tak co jí bylo po tom, jestli jsem chtěl ošukat každou roštěnku v tomhle baráku? My dva jsme spolu nechodili.

„Dopiju a přijdu,“ lokl jsem si piva, otočil se a plácl jsem Arabellu po zadku, když jsem mířil k Vaughnovi, abych ho požádal o klíče od ložnice jeho rodičů.

Bylo to ode mě trochu zlomyslný, ale rozhodl jsem se si to za těchhle okolností dovolit.

Právě teď to ze mě táhlo jak ze sudu. Závislost na alkoholu byla kvůli tátovi v naší rodině tabu, takže jsem se to normálně snažil na párty omezit na jedno brko a jedno pivko.

Ale na druhou stranu každej den jsem se nedozvěděl, že máma už není oficiálně kandidátkou na transplantaci plic, což v překladu znamenalo, že nad ní doktoři zlomili hůl.

Ale dneska jsem to zjistil.

Máma byla nemocná. A tím myslím vážně nemocná. Rosie trpěla cystickou fibrózou. Měla vlastně zatracený štěstí, že se dožila čtyřicítky a dokonce i pár let přes. Jenže nedávno začala být její léčba intenzivnější a častější. Zůstávala ve špitále čím dál tím delší dobu. Někdy celý týdny. Její plíce to už nezvládaly. Zbytek jejího těla na to nevypadal. Na první pohled se zdála být v pohodě. Byla krásná. Vitální. Ale uvnitř jí pomalu selhávaly ledviny a játra. A jak přestávalo fungovat její tělo, tak přestávala fungovat i naše rodina.

Upřímně řečeno jsem byl překvapený, že si táta nevyrval vlastní plíce z těla a nepokusil se jí je strčit krkem do hrudníku, když se o tom dneska dozvěděl. Tohle odhalení mě dneska večer přimělo jít na tah a flámovat, takže jsem neměl úplně pod kontrolou, co provádím. Jediný, co jsem věděl, bylo, že potřebuju něčím otupit tu bolest z toho, že máma už není na seznamu čekatelů na transplantaci plic, a taky zahnat ten výjev, jak se zhroucená opírá o desku tátova psacího stolu a brečí.

O pět minut pozdějš jsem otevřel dveře ložnice a nechal dovnitř vejít Lunu a zase za náma zamknul. Spencerovi měli tu nejdivočejší ložnici, jakou jsem kdy viděl. Kdyby se televizní pořad Vyšperkuj mi káru zkřížil s Buckinghamským palácem, tak by to dopadlo takhle. Námořnicky modré závěsy se střapcema lemovaly okna od podlahy až ke stropu a s nimi byla sladěná i obrovská čalouněná postel, která vévodila celé místnosti. Všechno ostatní bylo buď zlaté nebo tmavě, krvavě rudé a na zdech visely autoportréty manželů Spencerových ve vyzývavých pózách. Byl jsem si jistej, že jsme tyhle fotky nikdy neměli vidět – což byl nejspíš přesně ten důvod, proč zamykali svou ložnici, kdykoliv nebyli doma.

Sledoval jsem Lunu, jak dopadla zády na postel, dívala se do stropu a dělala na jejich povlečení andílka ve sněhu. Vypadala nepřítomně. Vzdáleně. Sledoval jsem ji, jak se ramenem opřela o čalouněnou pelest postele, a připravoval se na svou obranu.

„Proč dáš každý, která tě o to požádá?“ Její oči zahaloval závoj slz, když to vyznakovala.

Bylo divný, že Luna najednou takhle vyvádí, když celý minulý rok okatě ignorovala moje dovádění s holkama, stejně jako fakt, že jsem kluk a mám ptáka. Naklonil jsem hlavu ke straně a prohlížel si ji. Nechoval jsem se jako kretén – rozhodně ne k ní, a dost možná ani k nikomu jinýmu. Ale vážně překročila hranici, pokud si myslela, že mi má co mluvit do toho, co – nebo s kým – dělám ve svým volným čase.

„Protože je to zábava.“ Pokrčil jsem rameny.

Vrhla na mě pohled: No, nevypadáš, že by sis to moc užíval.

„To snad žárlíš?“ ušklíbl jsem se.

Obrátila oči v sloup.

„Všude kolem je spousta svolnejch holek. Ale pokud nabízíš sebe, tak to rád přijmu.“

V žádným případě jsem nehodlal riskovat, že znovu zraní moje ego – už počtvrté v řadě. Před pár týdny zahájila přípravku na vysokou a dělala, že mě nevidí, i když jsem šel po druhé straně ulice. Už jsem na ni neměl vliv. Hrdina ze střední Všech svatých, kterého se každý bál a zároveň ho zbožňoval, přestal oficiálně být jejím rytířským ochráncem. Musel jsem teď našlapovat zatraceně opatrně, abych ji vůbec udržel ve své blízkosti.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Zlomený rytíř.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.