Přeložila:

RENATA HEITELOVÁ

Amo Jones: Hněv kejklíře

Vydání první

Copyright © 2020 by Amo Jones

Published by arrangement with Bookcase Literary Agency.

All rights reserved

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2022 jako svou 2497. publikaci

Přeloženo z anglického originálu In Fury Lies Mischief vydaného v roce 2020

Český překlad © 2022 Renata Heitelová

Odpovědná redaktorka Marie Kejvalová

Korektorka Daniela Čermáková

Book Cover: Hang Le

Přebal a vazba Ricardo a Baronet

Sazba a grafická úprava Ricardo

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-1778-6 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-1779-3 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2022

Amo Jones

Hněv kejklíře

Druhý díl série

Půlnoční běsnění

Tuto knihu věnuju svým dětem, protože přežívaly na cereáliích a toastech, než jsem ji dokončila.

A svému manželovi, který jim ty cereálie a toasty připravoval, protože nic jiného uvařit neumí.

Dělám si legraci.

Prosím, neposílejte k nám sociální službu.

„Vítejte v Půlnočním běsnění.

Nejsme cirkus, nejsme lunapark.

Nemusíte se však ničeho bát – jen toho,

že vás připravíme o rozum.“

1. kapitola

Killian

Když mi bylo deset, poslal jsem svět do prdele. Tím myslím, že jsem se postavil do středu manéže, přinutil Kyrina, aby to natočil na video, ukázal jsem do kamery prostředníček, a zatímco jsem se držel za nádobíčko, řekl jsem každýmu hajzlovi: „Táhni do prdele!“ Vím, co si teď myslíte. Jak jsem to sakra mohl udělat v pouhejch deseti letech?

No, povím vám jak. Ky je neuvěřitelně chytrej. Tím chci říct, že na něj nemají ani učebnice. Natočili jsme to video a pak se Ky někam hacknul a to video tam nahrál.

Rozšířilo se to.

Šlo to do všech zpravodajských kanálů.

Vstoupilo to do veškerýho televizního vysílání, který v tu chvíli běželo živě.

Jak jsem dospěl do takovýho bodu, ptáte se? No, je to vtipná historka… Mohl bych se vrátit zpátky a vyprávět vám ji ode dne, kdy jsem spatřil světlo světa, ale buďme upřímní. Nikdo kromě mých sexem posedlých nejlepších kamarádů, kteří ji rádi šukají, nestojí o popisnej obraz vaginy mojí matky, takže to nechám být. Když ten dlouhej příběh zkrátím a nevynechám přitom nic důležitýho, jsem takhle prostě nastavenej. Narodil jsem se jako člověk, vytvořili ze mě však tohle.

Kejklíře.

Proklatýho běsa v Půlnoci. Hajzla, kterej zatlačí na všechny vaše meze, a ještě vás přiměje, abyste se u toho cítili dobře.

Když už mluvím o Půlnočním běsnění – je to naše rodina, naše parta. Banda zatracenejch Rumunů, kteří si dobře žijou v Americe. Sakra, abych byl fér, musím říct, že tu všichni žijeme od tý doby, kdy se sem přestěhovali naši rodiče. To jsme byli ještě děcka. Nikdy jsem nezjistil důvod. Ani jsem se nikdy neptal.

„Co děláš?“ King se na mě zamračí přes stůl v boxu.

Mávnu rukou a uculím se. „Poslouchám muziku. Neva?“

Před pár týdny byly Vánoce a všichni jsme měli dostatečně dlouhý volno. Novej rok začínáme první zahraniční show v Austrálii. Delila má pro všechno svoje důvody, ať už je chápeme, nebo ne. Je to otrava, když začne být tajemná, a přesně taková poslední dobou je.

Nakloním se dopředu a ztiším hlas, abych neprobudil Persy, ta však mírně pootevře ústa a zachrápe. Ušklíbnu se.

„Neříkej to, vole. Nech ji na pokoji.“

Zaletím očima ke Kingovi. „Fajn, náladovej zmetku. Jenom jsem chtěl –“

„– Killiane, zeptej se mě, na cos chtěl, a dej jí pokoj. Je pravděpodobně pořád strašně unavená z toho Silvestru, kterej mimochodem… Budeme o tom mluvit?“ King stočí pozornost za moje rameno. Nemusím se ohlídnout, abych věděl, o kom mluví.

Úsměv mi povadne. „Ne, nebudeme. Než mě tvůj sladkej andílek rozptýlil svým chrápáním, chtěl jsem říct, jestli ses ptal Delily, proč letos jedeme na zahraniční šňůru?“

Zahraniční představení sice děláváme, ale tak jednou za pět let, protože je to náročný na čas i peníze. Pokaždý nabereme víc zaměstnanců a jsme pryč tak čtrnáct měsíců. Ale vzhledem k tomu, že jsme na poslední zahraniční turné jeli před dvěma lety, nějak mi nesedí, že vyrážíme tak brzy na další. Podlaha se mírně houpe, což je jasnej důkaz toho, že jsme na Kapu – tedy na zatraceně obrovský výletní lodi mojí rodiny. Vždycky vyrážíme na mezinárodní turné lodí, protože díky tomu máme čas cvičit a trénovat a trochu si odpočinout. Kdybychom to vzali letadlem, skončili bychom všichni unavení a podráždění, a sotva bychom přistáli na zemi, stejně bychom museli trénovat. Tímhle způsobem s sebou můžeme vézt většinu svýho vybavení. Kap je pojmenovanej podle mýho prapra – a nějaký pra k tomu – dědečka a je namalovanej na černo s fialovým nápisem Půlnoční běsnění po stranách. Je to opruz, když dojde na celní záležitosti a registraci převozu, ale od toho jsou tu konexe. Spousta vlivných lidí nám dluží moře laskavostí.

King zavrtí hlavou, zvedne sklenici whisky a obrátí ji do sebe. „Ne, je nervóznější než kdy jindy.“

Momentálně odpočíváme v Jaamu. Bar se nachází na první palubě. Tohle samozřejmě není obvyklá výletní loď, neuvidíte tu krámky se suvenýry ani roztomilá pekařství. Jsou tu dva bary, jeden na týhle palubě a další na nejvyšší palubě u bazénu. Na druhý palubě najdete naše ložnice a kajuty sloužící jako sklady pro lehčí náklad. Těžší věci – jako naše motorky, výstroj a všechno další – jsou uskladněny v podpalubí.

„Jo.“ Prohrábnu si rukou vlasy a lehce zatahám za konce. „Taky jsem si toho všiml.“ Od Vánoc je Delila napjatější a odměřenější. Nikdo z nás u ní dřív tuhle proměnu neviděl a to má dopad na dynamiku našeho soužití. Delila je typ ženy, která dokáže udělat zábavu i z pohřbu, a ne ta, co bude spát s mrtvýma.

Persy se zavrtí a vytře si spánek z očí. „Můžeme jít do postele?“

King ji obejme kolem krku. „Jo.“ Vstane a zamračí se na mě. „Nedělej žádný kraviny.“

Mrknu na něj. „Ach, jenom mi závidíš, protože seš…“

Persy mě probodne studeným pohledem.

„Ale nic.“ Obrátím oči v sloup. „Dobrou, hrdličky.“ Vyjdou ven z baru. Promnu si obličej a stočím pozornost na Callan.

Jo, sakra. Pro dnešek bude stačit. Persy nesnáší, když si pohrávám s jejíma holkama, jenže si nemůžu pomoct, když se mi samy nabízejí jako hračky. Teda Callan. Sass, to je zatraceně jinej příběh.

Zakloním hlavu a zadívám se do klína s úsměvem na rtech.

Callan olízne okraj sklenice s margaritou a obrátí do sebe zbytek, než shodí dlouhý nohy z barový stoličky a vydá se ke mně.

2. kapitola

Killian

Vzpomínáte, jak jste si mohli změnit vyzvánění v telefonu na remixovanou skladbu Jay-Z a Linkin Parku? No, zatraceně rád bych pořád tu možnost měl, protože „Reflection“ (standardní vyzvánění v iPhonu) mi dneska ráno leze na nervy. Zvednu mobil z nočního stolku a přijmu hovor.

„Měla bys bejt přinejmenším mrtvá, Majo.“

„To naštěstí nejsem. Ale možná budeš ty, protože máš zpoždění a Delila dneska nemá dobrou náladu.“

Maja je moje otravná nejlepší kámoška, která nezná žádný hranice, podpaluje mi koudel pod prdelí, kdykoli může, a denně zkouší moji trpělivost. Jestli vám to ještě nedocvaklo, ten bar, kde jsem seděl včera večer, jsem pojmenoval po ní. Chtěla, aby se nazýval „Maja“, musel jsem si však zachovat kus chlapský důstojnosti, a tak jsem mu dal název „Jaam“. Můžu s klidem říct, že se jí to nelíbí.

„Ať jde do háje. Není šéfová na týhle lodi.“

„Kille? Ať už jsi tady.“ Delila je taky Majina matka, jejich vztah ale není zrovna obvyklej. Mírně řečeno.

„Fajn!“ Zavěsím, vstanu z postele a zasténám při útoku světla, který sem proniká okny. „Do prdele.“ Musel jsem je zapomenout zavřít, potom co Callan odešla, nebo spíš když jsem ji odsud vykopl.

Po rychlý sprše na sebe hodím šedý tepláky, obuju si tenisky Adidas a přes rameno si hodím čistý bílý tričko Tommy Hilfiger. Netuším, co má Delila za problém. Přece tu nemůžem trénovat na trojkole smrti, což je kaskadérskej výstup, kterej nás pořád nutí procvičovat. Chápu to, je to nebezpečný a vyžaduje to praxi, jenže všichni jezdíme na tom kole od chvíle, co jsme byli dost staří na řízení.

Otevřu dveře, který vedou do sálu na první palubě, v ruce si nesu kafe a z úst mi visí cigareta. „Omlouvám se, že jdu pozdě, nevěděl jsem, že tu musím bejt,“ zamumlám, když se ke mně všichni otočí.

Všimnu si, že jsme tu jenom my. Půlnoc, Šestice ďáblů a Sedmička andělů a ta Persyina parta, ať už jí říká jakkoli. A samozřejmě Delila. Nikdo z pomocnýho personálu.

Bezmyšlenkovitě vyhledám Sass, která mě přehlíží, jako bych neexistoval. Je v tom zatraceně dobrá. Pošlu jí vzdušnej polibek, než se posadím vedle Keatona. Saskia sebou trhne a odvrátí se ode mě. Nemám páru, co s ní je nebo co má se mnou za problém. Když jsem ji poprvý uviděl, přirozeně jsem ji chtěl. Ta holka je mladší verze Adriany Lima – jen ještě víc sexy, protože vypadá i jako Megan Fox. Z nějakýho podělanýho důvodu se mi ale vyhejbá. Neprohodila se mnou jediný slovo, ovšem vypadá to, že mezi Keatonem a jí vzniklo nějaký zvrácený vlnění.

Zmrd jeden. U Keatona je to divný. A tím vlněním myslím, že mu nevadí její společnost. On obvykle lidi nesnáší. Nemá rád jinou společnost než tu naši, Saskia k němu však očividně zvolna pronikla. Nezdá se mi to a vsadil bych prachy na to, že kvůli Persy vyměkl.

Vím, že si to spolu nerozdali. Ve skutečnosti vím, že se Saskie Royalový za tu dobu, co s náma je, nedotkl nikdo. Sotva s někým promluví, vyhejbá se ostatním a zajímá se jen o svůj okruh lidí, což jsou především Persy, Callan a Kenan.

„Je od tebe milé, Kejklíři, že ses k nám připojil.“ Delila se na mě mračí, než si zapálí další cigaretu a potáhne. „Fajn, takže za třiadvacet dní máme zakotvit v přístavu Brisbane. Jako obvykle, nebo pokud jste noví –“ Ohlédne se na Callan, Saskii, Kenana a Persy. „Plavba do Austrálie trvá dvacet tři dní. V Brisbane odehrajeme dvě představení, než se přesuneme do Sydney a Perthu. Plán cesty najdete pod svými sedadly. Je tam načrtnutý nejen náš harmonogram, ale i tréninky. Po všech chci, abyste v nich na lodi pokračovali. Jestli zrovna nebudete nacvičovat svoje vystoupení, měli byste běhat na pásech.“

Natáhnu si nohy a vydechnu obláček jedovatého nikotinového kouře.

„Potřebuju, aby všichni procvičovali svoje sestavy. To, že jsme dlouhou dobu na moři, neznamená, že polevíte.“ Delila mávne rukou do vzduchu. „To je všechno.“

Rozhlédnu se po sále. Sedadla obklopují pódium a naše tréninkový vybavení stojí vzadu. Někdo sem dokonce vsunul dvojitý kolo, abychom na něm mohli makat. Právě teď nemám náladu dělat nic, takže ať už to udělal kdokoli, mrhal časem. V tý kleci dokážu jezdit i poslepu.

„Kdys šel včera v noci spát?“ Maja se na mě uculí a svalí se do křesla vedle mě.

„Sakra, to už mi drtíš koule? Nechceš je nejdřív chvíli zahřívat, než je začneš mačkat?“ Dívám se, jak protočí panenky, a zazubím se ještě víc. Vysvobodím ji z trápení. „Nevzpomínám si. Callan je jak zatracenej králíček Energizer.“

„Fuj,“ zachechtá se Maja a opře si hlavu o křeslo. „Mluvil jsi s mojí matkou? Možná by ses jí mohl zeptat, proč se rozhodla nás nalodit na tuhle proklatou loď a vyrazit pryč z Ameriky.“

Keaton si odkašle. „Nevím, ale jsem si skoro jistej, že to má něco společnýho s Patientií.“

„Myslíš?“ zeptám se a pomyslím na Vánoce a Silvestr.

Při vzpomínce na poslední den roku sebou škubnu. Určitě na to nechci myslet právě teď, tuplem když Maja sedí vedle mě. Po tom večeru je to mezi mnou a jí pořád trochu napjatý a nechci povzbuzovat její nevraživost.

Koutkem oka zahlédnu pohyb. Persy a její banda míří k pódiu.

„Killiane.“ Otec ukázal k dvojramennýmu schodišti, který vedlo do prvního patra našeho sídla. „Jdi tam a zkontroluj, že splnili svoje povinnosti.“

Odfrkl jsem si. „Tati, oni to udělají. Pokaždý. Nemusím je kontrolovat.“ Natáhl jsem si nohu a snědl další lžíci cereálií. Nechápal jsem, proč jsme tenhle týden museli letět do Kizniče. Návštěvy starý země nesnáším. Je to zatraceně depresivní a kromě toho mám doma všechno, co potřebuju.

„Killiane,“ štěkl táta. „Jdi tam a zkontroluj je.“

Odhodil jsem lžíci do keramické misky a vstal ze židle. Zatracení sloužící. Proč je vlastně máme? Stejně nejsou nic než otravní.

„Killiane!“ zavolá na mě Kyrin z pódia.

Musel jsem se ztratit v myšlenkách, protože pořád sedím na stejný židli jako před pár minutama.

„Jo?“

Dívám se, jak Saskia a Callan vstupují na jeviště. Callan na mě mrkne. Je sexy. Jestli se vám líbí blondýnky, rajcovnější nenajdete. Jenže já jsem známej tím, že dávám přednost tmavovláskám, a právě na tohle to pokaždý svádím, když si nemůžu pomoct a vyhledám očima Sass.

Vyskočím ze židle, odhodím tričko na sedadlo v přední řadě a široce rozpažím. „Co je?“

„Musíme trénovat.“

„Co trénovat?“ Uculím se. „Možná bys mi mohl olízat zadek. Budem procvičovat tohle?“ Mrknu na Kyrina a ten mi ukáže prostředník.

Uchechtnu se a rychle se otočím, právě když Persy pustí „All I Need“ od Within Temptation. Zavrtím hlavou nad jejím výběrem, když mi Saskia narazí přímo do hrudi. Napřáhnu ruce, aby nespadla. „Hej.“

Ihned ode mě odskočí, jako bych ji napadl. „Promiň.“ Pokusí se mě obejít, ale zabráním jí v tom.

„Co máš za problém?“

„Žádný nemám,“ odsekne rozrušeně.

Sakra, má modrý oči. Takový oči, jaký má ona, jsem ještě nikdy neviděl. Myslel jsem si, že moje jsou zvláštní, na ty její však nemají. S olivovou pokožkou, ostrou, a přesto jemnou čelistí, kterou byste mohli krájet ztuhlé máslo, s růžovými buclatými rty a hustými černými řasami je vším, co si představujete pod slovem dokonalost. Nejsem povrchní, mám rád ženy s nedostatky, proto jsem z toho, že mě Saskia Royalová zajímá, zmatenej. Z dokonalosti je mi nepříjemně. Celej život kolem mě dělali humbuk jenom proto, jak vypadám, proto by mě nikdy ani nenapadlo, že mě bude přitahovat dívčí verze mě samotnýho.

„Jo.“ Přimhouřím na ni oči. „Máš. Od tý doby, co jsi tady, dáváš jasně najevo, že se chceš ode mě držet dál.“

Hledí na mě se založenýma rukama a tím ještě nadzvedává svoje prsa, která jí tak z malý sportovní podprsenky skoro vylézají. Má typický tělo tanečnice a k tomu navíc dost široký boky, aby se za ně dalo chytit, a kulaťoučkej zadek, kterým vrtí.

„Takže jak to je, Killiane?“ Mluví jemným hlasem, její slova jsou ale pěkně ostrá. „Ignoruju tě, nebo jsem k tobě nepřátelská?“

„Nevím, sakra, to mi řekni ty.“

Přestane se mnou mluvit a znovu se mě pokusí obejít, jenže jí zase zastoupím cestu a ona mi podruhý narazí do hrudníku.

„Co jsem ti kurva udělal?“

Zamračí se na mě. „O co ti jde? Nelíbí se ti, když před tebou holka nepadne na kolena?“

Uchechtnu se a nechám ji odejít, ještě se ale otočím a naposledy na ni zaútočím. „Dostanu tě na kolena hodně brzy.“

Zarazí se, než přejde dál k pódiu.

„Musíš si ji znepřátelit? Prostě ji přesuň do škatulky s názvem Holky, který Killian nemůže ošukat. Jsem si jistej, že bude ráda, že je v ní samotná.“ Keaton do mě šťouchne a podá mi šátek.

Uvážu si ho kolem úst a dívám se na ni, jak se protahuje a zahřívá si tělo. „Seru na to,“ odpovím. „Tak to ani není. Ať si mě klidně nenávidí, jak chce, ale chci sakra vědět proč.“

„Možná není pravda, že tě nenávidí,“ namítne Maja, když se zastaví vedle Keatona. „Možná tě prostě jenom nechce, Kille.“

Zírám na ni s otevřenou pusou. „Mě chtějí všichni.“

Maja si odfrkne. „Já ne. Už ne.“

„Jau!“ Chytím se za hrudník. „To zabolelo. Jsem raněnej.“

„Tebe nikdo ranit nedokáže…,“ poznamená Maja. Její výraz posmutní, než se rychle vzpamatuje a narovná ramena.

Cítím se špatně, a to už je co říct. Necítím nic – k nikomu. Nemůžu si pomoct, takovej jsem, tak mě vychovali. Mámě a tátovi záleželo na jediným – na Bratrstvu. Máma se nestarala o to, aby mě vychovala s něčím tak obyčejným a lidským, jako jsou city, a táta se staral o jiný záležitosti. Civilní záležitosti. Jejich nezvyklý rodičovství mělo za následek, že jsem si nezávazně sexuálně užíval, a to často. Tak to bylo a tak to vždycky bude. Ovšem Maja – s Majou to bylo jiný. Od narození jsme nerozlučitelní. Naši rodiče nás ukládali do jedný postele, abychom spali vedle sebe, když se jeden z nás nechtěl uklidnit. Spolu jsme usnuli hned. Jsem o dva roky starší než ona, takže vždycky říká, že jsem ji pravděpodobně nenápadně přidusil, aby spala. Je od ní zatraceně hnusný, že si o mně něco takovýho myslí. Maja pro mě znamená víc než moje hrdost nebo cokoli jinýho.

„Majo,“ zašeptám smutně. To poslední, co bych kdy chtěl, je jí ublížit, za tím ale nestojí moje láskyplný city k ní. Kvůli Maje bych umřel i zabil kohokoli, kdo by jí ublížil, ovšem tenhle druh citů spadá do stejný kategorie jako city k mým bratrům.

Maja zavrtí hlavou. Neposedný kudrny jí spadají na ramena. Zvedne ke mně zelený oči. „To nic, Kille. Přestaň z toho dělat vědu.“ Zmizí a vyskočí na pódium, jako bychom právě nemluvili o tom, čemu se oba od tý silvestrovský katastrofy v podstatě vyhýbáme.

Silvestr

Před dvěma měsíci

Když mi bylo šestnáct, první sex jsem si odbyl s nejlepší kámoškou. Existuje spousta důvodů, proč byste to neměli dělat – jedním z nich je, že se mezi váma a tou kamarádkou naruší dynamika a už nikdy to nebude jako dřív. Špatnej nápad je to však především proto, že když jste s někým kámoši, už jsou mezi váma rozvinutý emoce. Ve vás obou jsou zaseta semínka přátelství. Tahle semínka máte zalívat smíchem a platonickým škádlením, a ne potem a spermatem.

Asi chápete, co myslím.

Když mi bylo šestnáct, vyspal jsem se s Majou Patrovovou. Bylo to oboustranný rozhodnutí, ve skutečnosti pořádná hloupost. V podstatě jsme si řekli: „Kašlem na to. Ať už to máme za sebou a můžem se pohnout dál.“ Jenže zatímco já jsem se dál pohnul, ona ne.

Mám Maju rád, ale nejsem do ní zamilovanej. Vím, že to zní jako zatracený klišé.

Obrátil jsem do sebe whisky. Oheň venku zuřil stejně jako já uvnitř a plameny olizovaly tmavou zamračenou oblohu jako zbraň hromadnýho ničení.

Hleděl jsem na Maju a ona na mě.

Věděl jsem už delší dobu, že je do mě udělaná. Těžko jsem to mohl nevědět, když na mě pravidelně upírala ty štěněčí oči, který jsem až moc dobře znal.

„Co se děje, Maj?“ zasyčel jsem a vycenil zuby v úsměvu.

„Nic, Kille. Proč?“ odsekla stejným tónem.

Odtrhl jsem od ní oči. Kdybych ji tahal za nos, cítil bych se špatně. Jenže jsem to nedělal. Jasně, vždycky jsem stál na její straně a byla moje pátá v kole smrti, ale co se mě týkalo, bylo to mezi náma totálně platonický.

Hluboko uvnitř jsem však věděl, že to tak není.

Přes hudbu zazněl smích a kdosi zakláněl hlavu. To se Callan smála něčemu, co řekla Saskia.

Zatraceně zvláštní.

Ještě jsem se Sass nemluvil, připadala mi ovšem jako samotářka. Je s ní sranda? Nemohl jsem si pomoct – chtěl jsem vědět, co řekla, že tím Callan rozesmála. Ačkoli rozesmát Callan nedá žádnou práci. Ani ji přimět sténat. Vlastně cokoli, když už jsme u toho.

„Můžeme si promluvit?“ vpadla Maja do mých myšlenek a já jsem odtrhl lačný oči od Sass zpátky k holce vedle sebe – k Maje.

„Jasně.“ Vstal jsem a cestou popadl láhev whisky. Pláž byla plná lidí odevšad, kteří slavili příchod novýho roku 2020. Kéž by to byl rok, kdy dostanu pár odpovědí.

Následoval jsem ji až k pískový duně tak vysoký, že jsem bojoval s nutkáním zařvat na Keata, ať zajde pro prkna, že se na ní svezem.

„Takže, jde mi o tohle.“ Maja zase přerušila moje myšlenky a dala si ruce v bok. Měla na sobě neonově zelený bikiny s maličkou bílou sukýnkou – dokonalej kontrast s její krásnou hnědou pokožkou.

Kruci, je fakt nádherná.

Vždycky mám radši, když jsou moje holky trochu rozbitý, protože pak jsou aspoň zvyklý na bolest, kterou jim způsobím. Jedině takový mě můžou zvládnout. Jsem stavěnej na válku, ne na lásku. Nechci lidi ničit, chci je už zničený. Nejsem rád, že to tak cítím, ale nemůžu si pomoct.

„Jsem si docela jistá, že víš, co k tobě cítím, Kille…“

Odšrouboval jsem víčko a zvedl si láhev whisky k ústům. Zhluboka jsem se napil a vychutnával si hladkost jednosladové whisky Teeling a to, jak mi snadno klouzala do krku. „Vím, Majo.“

„Fajn, a?“ zeptala se.

Přestože její zelený oči skrývala temná noc, věděl jsem přesně, jak se teď na mě dívá. Stejně, jako se na mě koukala, když jí bylo pět a já jí řekl, že si nemůžeme vzít domů zatoulanou kočku.

Povzdychl jsem si a sedl si do písku. Hleděl jsem na oceán, na okamžik fascinovanej tím, jak rozběsněný vlny narážejí do písku. Florida je super, ale nejedu na její vlně.

„Co chceš, abych ti řekl?“

Následovalo dlouhý ticho, než se zasmála. „Tím jsi řekl všecko.“ Vydala se zpátky na silvestrovskou párty. Vatra teď naplno plála.

„Majo!“ Chytil jsem ji za štíhlou paži. Nechtěl jsem, aby se na mě zlobila. Měl jsem důvod, proč jsem jí tohle neřekl už dřív. Proč jsem se tomu vyhejbal. Nechtěl jsem jí ublížit. Během našeho dětství se mezi náma vytvořilo pouto. Podivný spojení, na který jsem ale nechtěl sázet, kdybych jí měl oznámit, že k ní necítím to samý co ona ke mně.

Vytrhla se mi. „Zapomeň na to, Kille. Chápu to.“ Ramena jí pod dlouhýma kudrnatýma vlasama poklesla. Slyšel jsem v jejím tónu stud. Maja jenom zřídka odhalí nějakou slabost, proto když to udělala právě teď, srdce nebo něco v hrudi se mi z toho sevřelo.

„Nechci ti ublížit, Majo. To přece víš.“

Povzdychla si. „Vím.“ Popotáhla a já jsem ji přitiskl k sobě a dal jí pusu na temeno. „Měla jsem vědět, že kdybys mě opravdu chtěl, už bych Killianovi Corneliimu patřila. Věčně hladovýmu vlkovi, kterej nikdy není nasycenej.“

Zachechtal jsem se jí do vlasů, až se mi třáslo celý tělo. Omotal jsem si pramen jejích vlasů kolem prstu. „Mám tě rád, víš to, že jo?“

Přikývla a přitiskla obličej k mojí hrudi. Cítil jsem, jak mi její slzy promáčely tričko od Philippa Pleina. „Vím to, jenže mě nemáš rád tak, jak bych chtěla.“

„No,“ pronesl jsem, když se mi vyprostila z náruče, „jestli ti to pomůže, aby ses cítila líp, žádný jiný lásky nejsem schopnej.“

„Já vím,“ zašeptala, jako by jí to opravdu pomohlo. „Pojď, najdeme si něco k pití.“

Ukázal jsem jí svoji láhev whisky, Maja se zasmála a zaklonila hlavu. „Fajn, tak najdeme něco pro mě, protože tohle svinstvo nepiju.“

„Ne.“ Obrátil jsem oči v sloup, přitáhl si ji pod paži a společně jsme se vraceli k táboráku. „Ty piješ jenom lacinou vodku.“

„Hej!“ Šťouchla mě do boku a zasmála se. „Myslím to vážně.“ Pak její smích odumřel. „Jsme my dva v pohodě?“

Přikývl jsem a sevřel ji. „Jo, Majo, vždycky budem.“

„Fajn,“ odpověděla a svázala si vlasy do volnýho uzlu. „Jenom mi dej čas, jo? Abych se z toho dostala.“

„Máš tolik času, kolik potřebuješ.“ Sotva jsem ta slova vypustil z úst, vyhledal jsem očima Saskii. Důkladně si mě prohlížela, jako bych ji fascinoval nebo se mě snažila pochopit. Plameny pronásledující noc ani v nejmenším nedokázaly vymazat to, že je zdaleka ta nejrajcovnější holka, jakou jsem kdy viděl. Ženský jsou sexy, nádherný, svůdný, rajcovní, a pak je tu Saskia, jejíž krása stojí nade všema všedníma přídavnýma jménama, co najdete v Oxfordským slovníku.

„Beru tě za slovo.“ Maja na mě mrkla, šťouchla do mě bokem a potom se otočila k oceánu. Vběhla do vody, aby chytila noční vlnu. Na pití se očividně vybodla.

Nervózně jsem se zasmál. Dál jsem upíral oči na Saskii a ona na mě. Všechno kolem nás přestalo existovat, jako by veškerá slova, která jsme nikdy neřekli nahlas, byla vyjádřena očním kontaktem.

Konečně uhnula pohledem a zadívala se do písku. Omotala si ruce kolem těla. Vždycky nosila oblečení, který jí zakrývalo celý tělo, jako by měla malou sebedůvěru nebo ho využívala jako obrannej mechanismus proti vlkům jako já.

Jenomže tenhle vlk bude vrčet, funět a zboří její dům…

Vytrhnu se ze vzpomínky starý pár měsíců. Jasně, dva měsíce nejsou kdovíjak dlouhá doba, jak jsem slíbil Maje, ale abych byl fér, tohle byla první slova, co jsme si se Saskií kdy řekli. A buďme k sobě upřímní, nebylo to zrovna zatracený vyznání lásky. Není žádným tajemstvím, že jsem po ní párkrát nenápadně zatoužil, a stejně tak není tajemstvím, že mi pokaždý dala košem. Ovšem nevyjádřila se slovy, prostě mě ignorovala.

Později večer se všichni shromáždíme na horní palubě jachty. Několik lidí plave v bazénu, ale Keaton, Ky a já odpočíváme ve vířivce.

„Kde jsou sakra ty dvě hrdličky?“ zeptá se Keaton, než si přiloží láhev piva k ústům.

„Netuším,“ odpovím. Opřu si hlavu o okraj vířivky a vzhlédnu k obloze. Kolem nás hlasitě duní „Nonstop“ od Drakea. „Jsem si jistej, že se ji King snaží zbouchnout.“

Keaton na mě stříkne vodu a já se se smíchem zvednu. „To není vtipný, vole. Nejsem připravenej bejt strejda.“

„No, když budu fér,“ otřu si vodu z obličeje, „myslím, že jestli budou mít děcko, budou strejdové z nás všech, nejenom z tebe.“

Keaton se zapře o okraj vířivky a vyleze ven. Ukáže mi prostředník. „Táhni do prdele.“ Natáhne se pro svůj mobil, který leží na zemi, a něco čte.

„Kdo ti píše a jak je možný, že tady v týhle prdeli máš signál?“

Znovu vztyčí prostředník a odejde, právě když k nám vykročí Callan, Saskia a Kenan s pitím v rukou.

Na vteřinu si myslím, že Sass do vířivky nevleze, ale udělá to. Její tělo vklouzne pod vodu. Zatracená škoda takový tělíčko skrývat.

Callan se přisune ke mně. „Ahoj.“

Cuknu sebou. Muselo to být vidět, protože za sebou zaslechnu Kyrinův smích. Zmrd jeden.

„Co?“ Úmyslně se od ní odtáhnu. Ani nevím proč, sakra. Opravdu nedokážu přijít na přesnej důvod, proč nechci, aby se mě teď dotýkala, a nejsem ochotnej přiznat, že je to kvůli přítomnosti jiný holky.

Callan si toho všimne a opře se o stěnu vířivky. „Jsem nadšená, že jedem do Austrálie. Nikdy jsem tam nebyla.“

„Je tam krásně,“ prohodí Kenan a zavrtí hlavou. „Teda když pomineš všechno, co tě tam může zabít.“

Ještě jsem nepřišel na to, co je Kenan přesně zač. Vzhledem k jeho mladistvým rysům a schopnosti lidi okouzlit je mi skoro líto, že je v Půlnočním běsnění. Překvapuje mě, že ho ještě nesežrali zaživa. To jsou ty začátky.

Callan se zasměje. „Jednou jsem viděla dokument…“

Přestanu ji poslouchat. Napadne mě, jestli sem nevlezla jenom proto, aby mě naštvala.

Zadívám se na Sass. Pozoruje mě. V pozadí hraje hudba, lidi opile pokřikují a ječí a pak jsme tu my dva a komplikovaná síť příběhů, co si naše oči dál vyprávějí.

Tázavě jejím směrem povytáhnu obočí, jen mírně, a čekám, jestli se návnady chytí.

Odvrátí ode mě pohled a napije se.

Kyrin do mě pod vodou kopne a tázavě se na mě zadívá.

Nevím, sakra. Odpovím mu pokrčením ramen.

Saskia Royalová je strašně komplikovaná, jenže díky překážkám, co mi hází do cesty, se jen trénuju ve vytrvalosti, a až dorazím do cíle, měla by radši vzít nohy na ramena.

Kenan si zvedne Callan na široká ramena a vyleze s ní z vody. Dívám se, jak ji hodí do plaveckýho bazénu, zatímco cosi pokřikuje a buší si pěstmi do hrudi v podělaným King-Kongově stylu. S tím klukem je sranda, to mu nemůžu upřít.

Má kuráž a šťávu, možná jsem ho podceňoval.

Jako další vyleze z bazénu Kyrin. „Sice mám rád trojky, ale týhle se nedotknu.“

Jakmile zmizí z doslechu, laškovně zašeptám: „Co jsem provedl?“

Saskia neodpoví, jen si opře hlavu o okraj vířivky a zvedne oči k obloze. „Myslíš si, žes něco provedl, protože na tebe holka nemává řasami.“

„Přestaň s tou zatracenou hrou, Sass. Něco takovýho je mi u prdele. Je mi fuk, jestli nejsem tvůj typ – i když se v tom sakra pleteš – ale chci vědět, proč mě tak nesnášíš.“

Uchechtne se a nakloní hlavu, aby mě probodla pohledem. Na palubě začne hrát „Mascara“ od Niykee Heaton. „To je jedno.“

Do prdele. Odstrčím se od stěny a dojdu blíž k ní. Pohybuju rukama ve vodě. Neonově červená světla na jejích ostrých rysech vytvářejí stíny.

Saskia ztuhne. „Co to děláš?“

Chytím ji prsty za bradu a zakloním její obličej k sobě. Jenže jsem nezvážil, jak bude vypadat, když ke mně bude bezmocně vzhlížet. Její oči jsou zatraceně hypnotický. Kruci, myslím, že ani moje triky s myslí by nikomu nepomohly, když se ocitne tváří v tvář týhle ženský.

„Co jsem provedl?“ zopakuju a přitisknu jí palec na spodní ret.

Vytrhne se mi, jako bych ji bodl. „Nech mě na pokoji, Killiane.“

Z toho, jak vyslovila moje jméno, se mi chce udělat pravej opak.

Sakra, co to má znamenat?

Saskia vyleze z vody. „Nech mě být.“

3. kapitola

Saskia

Minulost

Matka mi zemřela, když mi bylo osm.

Když mi bylo osm, můj otec byl zavražděn.

Nevím, proč ani jak se to stalo. Nevím, proč na rozdíl od jiných dětí v mém věku, které měly milující a starostlivé rodiče, jsem já žádné neměla. Většina lidí toho o Kizniči a starých příbězích o tomhle posvátném území moc neví. Lidé kráčejí po téhle zemi a obvykle si myslí, že to, co vidí, je skutečnost. To však neplatí, pokud vám v krvi koluje krev Kizničanů. Někdy si přeju, abych tehdy se svým tátou zemřela i já. Přeju si, aby ten člověk, který do táty vyprázdnil zásobník, vyprázdnil jeden i do mě.

Takové štěstí jsem ovšem neměla.

„Saski?“ křikla na mě z přízemí moje kmotra Hope. Vzala mě k sobě, poté co se to všechno semlelo. Poprvé jsem se s ní setkala v osmi letech a události toho dne mám pořád trochu zamlžené.

Vedly jsme normální život až do toho dne – do dneška. Byla jsem však připravená. Věděla jsem o tom. Kiznič má moc. To jsem zjistila už jako malá. Přesněji v osmi letech.

„Už jdu!“ zavolala jsem na ni a utáhla si opasek. Chodila jsem teď na Floridskou státní univerzitu a od té doby, co jsem odmaturovala na Siesta High, jsem jezdila domů, kdykoli bylo třeba. Poslední dobou jsem však nebyla doma až tak často, protože se Hope vdala.

Vešla jsem do obýváku a s úsměvem si zastrčila vlasy za ucho. Vzápětí jsem ztuhla. V pokoji seděla žena s mužem. Nebylo třeba, aby se představovali – hned jsem věděla, kdo jsou. Lidé z Kizniče působí autoritativně, aniž by promluvili.

„Ahoj, Saskie. Jsem Delila Patrovová…“

Rozhlédla jsem se po místnosti a zadívala se na muže, který přišel s ní.

„Ano?“

„Víš, kdo jsem?“ zeptala se a naklonila hlavu. Její ostře zastřižené vlasy jí při tom pohybu sklouzly po úzkém rameni.

„Ne,“ zalhala jsem. „Nevím, kdo jste.“

Zarazila se a střelila očima po muži, než se zadívala zpátky na mě. Předklonila se a opřela se lokty o kolena. „Musíš jít se mnou. Pověděl ti otec něco o Kizniči?“

Okamžitě jsem pohlédla na Hope. Kývla na mě a oči jí posmutněly. Věděly jsme, že tenhle den přijde. Jen jsem si přála, abych ještě předtím dokončila univerzitu. Zadívala jsem se na Delilu. „Ano, pověděl.“

Usmála se. „Dobrá, takže tě nemusím unést.“ Nedělala si legraci. „Sbal si věci, jen to nejzákladnější, a za hodinu buď připravená.“

Srdce mi pokleslo, ačkoli jsem měla být lépe připravená. Asi jsem za ty roky otupěla a přestala myslet na to, že jednou přijdou a odvedou mě.

Odvedou mě odsud, aby se ujala toho, v čem mí rodiče selhali.

„Dobře.“ Jenom jsem se otočila a vrátila se do svého pokoje. Vytáhla jsem menší kufr a hodila ho na postel. Zatímco jsem vybírala oblečení z šatníku, Hope přišla za mnou a posadila se na postel.

„Můžeš ještě utéct, Sass.“

Ruka mi na okamžik ztuhla, než jsem z ramínka sundala džíny. „Ne,“ zavrtěla jsem hlavou a zhluboka se nadechla. „Nebudu utíkat jako táta. Nevadí mi, že jim musím splatit dluh.“

Zatímco jsem dál házela věci do kufru, Hope se nepříjemně zavrtěla. „Myslím, že to není důvod, proč tě odvedou, Sass. Bude za tím něco jiného.“

Nikdy jsem se nezeptala, jaký je Hopin vztah ke Kizniči a jak je možné, že toho tolik ví. Bylo dost zvláštní, že toho jako civilistka věděla o Kizniči tolik a přežila, aby o tom mohla vyprávět. Nikdy jsem se na to však nevyptávala.

„Co tím myslíš?“ zavřela jsem kufr.

Hope mě chytila za ruku a zastavila mě v pohybu. Držela něco v pěsti. Když jsem otevřela ruku, vklouzl do ní těžký starobylý medailon.

Zvedla jsem řetízek, abych si ho prohlédla. „Co je to?“

Stáhla mi ruku dolů a otevřela kufr. „Prosím, nikomu ho neukazuj. Ale, Saskie, je důležité, abys ho měla pořád u sebe, rozumíš? Musíš ho střežit jako oko v hlavě.“

Rychle jsem ho prozkoumala. Krvavě rudý oválný kamínek svíral kovový drak ovinutý kolem něj.

Bylo to ošklivé.

Nikdy bych to nenosila, natož to střežila.

Zasmála jsem se, Hope mi však položila dlaň na tvář a přitáhla ji k sobě. „Není to vtip, Sass. Nemáme mnoho času. Krucinál,“ vydechla, vystřelila z postele a otřela si dlaň o břicho. Připadala mi rozčilená. Divná. A to mě zrovna neuklidňovalo. „Myslela jsem, že budu mít víc času.“

„Hope?“ zeptala jsem se najednou plná lítosti. Neměla jsem se smát. Znám tenhle život, tenhle svět. „O co jde?“

Naše rodina, navzdory příjmení Royalovi, v Kizniči žádnou královskou rodinou nebyla. Byli jsme obyčejní, ničím zvláštní na to, aby nás přijali do Půlnočního běsnění. Otec dohlížel na bezpečnostní kamery a matka byla zdravotní sestra – ničím víc jsme nebyli a ani nikdy neměli být.

Dveře se otevřely a dovnitř vstoupil muž, který přišel s Delilou. Okamžitě jsem v dlani sevřela ten medailon, abych ho ukryla. „Je čas, Saskie. Pojďme.“

Přikývla jsem a pohlédla na Hope. Rychle jsem si zastrčila přívěsek do boční kapsy a došla k ní. „Mám tě ráda. Napíšu ti zprávu, jo?“

Hope se ke mně otočila čelem a položila mi ruce na tváře. Byla krásná. Měla dlouhé blond vlasy, které se jí přirozeně vlnily, a tmavě hnědé oči. Pokožku měla tak hebkou a bezchybnou, že jsem jí kolikrát záviděla. V osmatřiceti vypadala o deset let mladší. Zadívala se mi do očí a přitáhla si mě blíž, aby mě objala. Rty se dotkla mého ucha. „Nikomu nevěř, Sass, a když budeš muset, uteč.“

Nikdy jsem moc nepřemýšlela o tom, jak se to stane. Jak se to přihodí, že se stanu součástí Kizniče. Součástí něčeho, co v podstatě rozervalo moji rodinu. Hope měla pravdu. Důvod, proč mě odvezli, byl zcela jiný, než jsem čekala.

Totálně jiný.

Někdo mi zaklepe na dveře a vytrhne mě ze vzpomínek na minulost. Otevřu je a najdu Persy opírající se o zárubeň. Persy chodí s Kingem. To, jak se sem dostala ona, se od mého příběhu úplně liší.

„Ahoj! Napadlo mě, že když se máme zítra vylodit, mohly bychom si dneska zaplavat pár koleček.“

S Persy plaveme kolečka v bazénu od té doby, co jsme všichni nastoupili na tuhle loď. Děláme to, abychom se udržely v kondici. Je tu i posilovna, ale běhat na pásu je skoro nemožné, když podlaha není pevná.

„Jasně,“ odpovím a sevřu kliku. „V kolik?“

Moje kajuta je pěknější, než bych na výletní lodi čekala, ne však tak docela, protože tohle je Půlnoční běsnění. Celé osazenstvo je ubytované na stejné palubě, což je praktické. Strávila jsem s nimi už skoro tři měsíce, a to znamená, že jsem tři měsíce neviděla Hope. Píšeme si zprávy, osobně jsme se ale nesetkaly. Mám pocit, že se mi začíná vzdalovat, a netuším, jestli je to kvůli mé současné ošemetné situaci, nebo z jiného důvodu. Doufám, že jde o to první.

„Teď?“ navrhne Persy a povytáhne obočí.

Od prvního okamžiku jsem k ní cítila pouto. Nejprve jsem nevěděla, čím to je, ale vnímala jsem to a myslím, že ona taky. Jenže Persy mě považuje za křehkou panenku, která se o sebe neumí postarat. Ach, musí se toho o mně ještě tolik naučit. Chci se jí svěřit, mám však kolosální problémy s důvěrou.

„Jasně! Popadnu pár věcí a sejdeme se tam.“

Persy zavře dveře a já si v kajutě začnu sbírat věci, které budu potřebovat, abych se sem nemusela vracet dřív, než půjdu spát. Spíš dávám přednost vystupování v Americe před zahraničním turné. První dva týdny plavby mi bylo špatně a házela jsem do sebe zázvorové tablety, jako by to byly bonbony.

Otevřu koupelnu, z vysoké skříně popadnu osušku a začnu strkat věci do tašky. Potom přejdu na opačnou stranu kajuty, abych zavřela posuvné dveře na balkon, který je pravděpodobně nejoblíbenější součástí mého ubytování. Je tu stůl pro pět a výhled na nekonečný Tichý oceán. Ložnice je malá, ale útulná, vybavená koupelnou s vanou a vestavěnou šatnou. Kuchyňka tu není, takže se všichni stravujeme v restauraci.

Dojdu k výtahům, nastoupím do kabiny a stisknu tlačítko pro horní palubu. Nemůžu se dočkat, až budeme zase na pevnině. Jakékoli pevnině.

Právě když se dveře zavírají, někdo dovnitř vsune ruku a zastaví je. Nad tím, kdo to je, nemusím přemýšlet dvakrát, protože blyštivé zlaté rolexky na potetovaném zápěstí mluví za všechno.

Killian vejde dovnitř, a když si mě všimne, o krok ustoupí, aby zůstal na opačné straně kabiny. Dveře se zavřou a uvězní nás tak v dostatečně malém prostoru, abych na zádech cítila jeho dech.

Napnu se.

„Víš…“ Killian se uculí.

Nemůžu si pomoct a zadívám se na něj, přestože se snažím pohledu na něj co nejvíc vyhýbat. Když to totiž udělám, mám pocit, jako by mě magnetická síla držela na místě, a já musím využít všechny své síly, abych se od něj odtrhla. Je to, jako by mi hleděl do duše. Jako by viděl skrz můj přeceňovaný zevnějšek a spatřil všechny nedokonalosti mé duše, avšak místo aby v něm vzbuzovaly odpor, líbí se mu. Koupe se ve společnosti mých démonů a škádlí je svým hloupým úsměvem.

Opře se o stěnu a v potemnělém osvětlení vyniknou ostré hrany jeho čelisti.

Killian je nádherný, to nemůže nikdo přehlédnout. Jenomže já vím, jak to s krásou je. O mně říkají totéž – že jsem nádherná – to však nebrání myšlenkám, které se mi honí hlavou. Krása pouze vyrovnává zlo ukrývající se v člověku. Oslepuje lidi zevnějškem, aby zakryla temnotu uvnitř.

Usměje se. Pravděpodobně si myslí, že si ho zálibně prohlížím. Jenže to tak není. Spíš ho pro sebe hodnotím.

„Víš, kdybych chtěl, mohl bych tě mít do tří vteřin roztaženou pod sebou, a prosila bys o slitování…“ Vytáhne z kapsy cigaretu a vloží si ji do úst. Troufale na něj povytáhnu obočí. Killian přimhouří oči. „Ale než na mě začneš pokřikovat cosi o znásilnění, zaprvý jdi do prdele, že si to o mně myslíš, a zadruhý jdi do hajzlu, protože hádej co.“ Potáhne z cigarety, odstrčí se od stěny a zastaví se až přímo přede mnou. Vyfoukne mi obláčky kouře do tváře a to jediné mě rozptýlí od toho, že stojí tak blízko. Zkroutí rty a ukáže dokonale bílé zuby. Kéž bych mohla říct, že jsou falešné, ale bohužel nejsou. Ten chlap má požehnanou genetickou výbavu. Požehnanou Satanem. „Už o tebe nemám zájem.“

Dveře cinknou a otevřou se. Killian vyjde ven a při odchodu na mě mrkne.

Vydechnu. Srdce mi v hrudi prudce buší.

To je dobře.

Přesně tohle jsem chtěla.

Holé. Černé. Je to tak? Černé stěny se kolem mě uzavírají a já rozpažím, abych je zastavila, než mě rozdrtí na padrť. Rozpažím, ale mých dlaní se nic nedotkne. Křičím, zatímco se neviditelné stěny kolem mě dál přibližují k sobě.

Scéna, která mi proběhla hlavou, sevře chlopně mého srdce a silně za ně zatáhne jako neviditelná pěst. Zatraceně. Rychle stisknu tlačítko k otevření dveří a vystoupím na horní palubu. Skrz zkřivené rty zhluboka vydechnu a modlím se, usilovně se modlím, aby se Killian odteď ode mě držel dál.

4. kapitola

Saskia

Kéž bych mohla říct, že si nevzpomínám na dětství.

Kéž bych mohla říct, že se mi stalo totéž co Persy, ale bohužel jsem takové štěstí neměla. Otcova vražda se mi přehrává v hlavě jako zvrácený psychologický thriller, a to pořád dokola. A smrt mojí matky nedlouho předtím stejně tak.

Naskočí mi husí kůže. Prudce se otočím a rozběhnu se zpátky k výtahu, abych se mohla vrátit do své kajuty, jenomže narazím do Kenana a šokovaně odskočím. Hodím na něj svoje oblečení a šmátrám po něčem – čemkoli – co bych mohla použít jako zbraň. Svaly mám napjaté a celá se třesu.

„Páni!“ Kenan zvedne ruce, jako že se vzdává. „To jsem já…“

Zhluboka se nadechuju, dokud mi nezpomalí tep.

„Hej!“ Kenan mi položí ruce na tváře a otře pot, který mi po nich stéká. „To jsem já.“

Naposledy roztřeseně vydechnu, potom se usměju a seberu se. „Děkuju. Promiň. Včera v noci jsem měla špatné sny, tak jsem trochu vylekaná.“

Kenan ze mě nespouští oči. Ty jeho jsou vřelé a hnědé, zatímco ty moje bledě modré, jakoby bez života. „Co to bylo?“

„Nic.“ Zavrtím hlavou, sehnu se, abych zvedla svou tašku, a hodím si ji přes rameno. „Vůbec nic.“

Vydám se k bazénu, kde už Persy plave kolečka. Po té srážce s Kenanem se necítím dobře na to, abych skočila do vody, připadala bych si zranitelná. Proto si zapnu mikinu značky Abercrombie a znovu si nazuju sandály. Zdá se mi, že neonová světla z bazénu zvýrazňují bílou barvu mých lněných šortek a že naopak moje pokožka vypadá tmavší.

„Nepůjdeš do vody?“ zeptá se Persy a odhrne si mokré dlouhé rusé vlasy z obličeje.

Zavrtím hlavou.

„Ale no tak…,“ škádlí mě. „Potom si zajdeme na něco k pití a zbytek večera budeme odpočívat.“ Persy se opravdu houževnatě snaží se se mnou přátelit.

Zasténám. Má pravdu. Potřebuju ze sebe uvolnit stres, zejména po tom střetnutí s Killianem.

Začnu se svlékat, pak odhodím oblečení na jedno lehátko a zuju si sandály.

„Hodná holka,“ zasměje se Persy.

Vklouznu do vody a škubnu sebou, protože je chladná. Svážu si vlasy na temeni a soustředím se na Persy.

„Co se děje?“ zeptá se. Očividně vycítila, že je něco špatně.

Olíznu si rty. „Jenom jsem… Myslím, že jsem na téhle cestě hodně přemýšlela o svých rodičích. Slíbily jsme si, že si o tom spolu jednou promluvíme.“

Persy přikývne. „Vím, že toho o tobě moc nevím.“ Připlave blíž a posadí se vedle mě na vnitřní okraj bazénu. „Jsem tady, jestli si budeš někdy potřebovat promluvit. Vím, že máš Callan a Kenana –“

Odfrknu si. „S Callan si nejsem jistá, ale Kenanovi asi můžu důvěřovat.“

Persy si stáhne vlasy na zátylku do ledabylého uzlu. „No, jsem ráda, že jsi tak moudrá.“

Neony, které lemují vnitřek bazénu, osvětlují zespodu naše těla. Právě když otevřu ústa, na opačné straně terasy se začne hlasitě smát Callan.

„Mohla bych ji dát s Majou na obruče.“

Vykulím oči. „Opravdu?“ Překvapí mě, že chce Persy dát Callan k někomu jinému.

Persy pozoruje moji reakci a vyšvihne se na okraj bazénu. „Bylo by to pro tebe lepší?“

Šokovaně se na ni zadívám. „Ona mě netrápí.“

„Jo, já vím.“ Persy se zadívá směrem ke Callan, která sedí vedle Killiana, Kinga a Kyrina.

Bezmyšlenkovitě najdu očima Killiana, který mě už pozoruje zpod přivřených víček. Když ho při tom přistihnu, srdce se mi zachvěje.

„Jenom vím, jak se k tobě chová, a jestli ti být s ní není příjemný, můžu ji přesunout. Sice je skvělá tanečnice, ale ty jsi lepší.“

Pokrčím rameny a odtrhnu oči od Killiana, než mě vcucne do víru čehokoli, do čeho se mě snaží dostat. „Nedělej si s tím starosti. Všechny ty stíny, co po mně hází, se mě ani nedotknou.“

„Dobře.“ Persy mě poklepe po noze. „Zapomeň na plavání. Jdeme se najíst.“

„Zaiko, pojď dolů, prosím. Přestaň lézt na ten strom!“ zakřičel na mě táta přes dokonale zastřižený trávník.

Na stromy jsem lezla ráda. V sedmi letech jsem už věděla, že až budu mít vlastní dům, bez panovačných rodičů, zasadím si tam obrovský strom, jehož větve porostou čistě pro moje potěšení. Lezení jsem milovala.

Zahihňala jsem se a otočila se čelem k mámě a tátovi. Máma dneska vypadala hůř. Hůř než minulý týden. Úsměv mi pohasl. Věděla jsem, že je nemocná. Táta mi řekl, že jí už nezbývá moc času. Dostala rakovinu a to byla očividně zlá nemoc, protože doktoři nevěděli, jak ji mají vyléčit. Každou noc jsem plakala a modlila se, aby se z toho stala obyčejná nemoc, aby jenom kašlala a smrkala, místo aby chřadla.

Slezla jsem na zem a přiběhla k mámě a tátovi.

„Připravili jsme limonádu, Zaiko,“ promluvila máma a ukázala k domu.

Vběhla jsem dovnitř, minula kuchyni a zamířila rovnou do obýváku. Skopla jsem boty a začala si natáčet vlasy na prst.

„Zaiko,“ oslovil mě táta a klekl si přede mnou. Měl stejné oči jako já – jasně modré. Táta říkal, že jsme potomci mořských lidí a že proto máme oči v barvě Atlantiku. „Až si vypiješ limonádu, chci, aby sis sbalila tašku. Nebudeš ji ještě potřebovat, ale musíš si ji sbalit pro naléhavé případy. Uděláš to, Zai? Pro tátu a pro mámu?“

Zmateně jsem nakrčila obočí, zvedla jsem však sklenici ke rtům a napila se. Přikývla jsem. „Jo, udělám to, ale proč?“

Tátovi se kolem očí prohloubily vrásky. „To teď není důležité, princezno. Důležité je to, aby sis sbalila věci do tašky.“

5. kapitola

Saskia

Následující den po zakotvení a vylodění našich vozidel se utáboříme na parkovišti nedaleko od přístavu. Máme štěstí, že máme tolik zaměstnanců, protože budeme potřebovat alespoň ještě jeden den, než dostaneme z lodi všechno ven.

Vyrazím k našemu karavanu. Když otevřu dveře, Callan s Kenanem hrají u stolu karty. Nemají na sobě trička – Callan má oblečený jen podprsenkový top a legíny.

Chvíli na mě zírá, než se vrátí zpátky ke hře.

„Ahoj, holčičko.“ Kenan kývne hlavou a prohlédne si mě od hlavy k patě. Kdyby to udělal kdokoli jiný než Kenan, vadilo by mi, jak na mě otevřeně zírá. „Seš unavená?“

„Jo.“ Vejdu do kuchyně, připravená zapadnout do své ložnice. Když se Persy odstěhovala do vlastního karavanu, v němž bydlí s Kingem, zabrala jsem si její pokoj pro sebe, což se Callan moc nelíbilo, myslím. Kdysi to mezi námi bylo v pohodě, ale mám pocit, že jak čas běží, problém, který se mnou má, sílí. Vsadila bych se, že i Kenan cítí, jaké je mezi námi napětí, stěží však můžete změnit něčí názor na sebe. Můžete člověka jenom nechat, až se v něm vyvaří to, co v sobě dusí, a nebýt u toho, až se rozhodne servírovat.

Otevřu lednici a vytáhnu si studenou vodu. „Uvidíme se ráno. Dobrou!“ Minu je a vydám se ke schodišti. Chci být od Callan co nejdál.

„Dobrou!“ zavolá na mě Kenan, když dojdu ke dveřím své ložnice. Opatrně je za sebou zavřu a svalím se na měkkou matraci. Ulevilo se mi, že už jsme zpátky ve svých karavanech, a ne na lodi. A jsem ráda, že jsem ani jednou nenarazila na Killiana.

Ani jednou.

Pod nohama mi šustilo suché listí, bolest mi teprve začala pulzovat žilami. V pozadí tiše hrála píseň „Sweet Dreams“ od Marilyna Mansona. Prašnou stezku vedoucí do lesa lemovaly stromy.

„Haló?“ zavolala jsem, jenže žádný zvuk ze mě nevyšel. Chytila jsem se za krk a pevně ho sevřela. „Haló?“ zopakovala jsem, ale bez úspěchu.

Shlédla jsem na šaty, co jsem měla na sobě, a trhla sebou, když jsem uviděla čerstvé skvrny od krve. Zaklonila jsem hlavu a ucítila, jak mi něco stéká po krku. Setřela jsem to.

Další krev.

„Co to je?“ zašeptala jsem zmateně. V pozadí zlostně zářil úplněk.

„Řekni mi víc,“ zaburácel mi hlas za zátylkem.

Zaječela jsem a odskočila od toho neznámého hlasu. „Co ode mě chceš?“

Na ústech mi přistála dlaň a muž si mě přitáhl zády k hrudi. „Všechno.“

Vyletím z postele. Pot mi přilepil pyžamo k pokožce a srdce mi splašeně buší.

„Noční můra?“ Podle hlasu poznám Kyrina. Moc jsme spolu zatím nemluvili, což v případě Kyrina není nic neobvyklého, jeho hlas však poznám. Otočím se k temnému koutu pokoje, jeho tělo je ovšem ponořené ve stínech, proto ho nevidím.

„Co tady děláš?“ Zabořím lokty do matrace a zvednu se.

„Zajímavá otázka…,“ zamumlá další hlas a já ztuhnu. Obvykle vycítím, že je blízko, dřív než ho slyším, a to je co říct, protože Killian není zrovna tichý jak myška.

Shodím nohy z postele, prohrábnu si vlasy a odhrnu je z obličeje. V duchu se začnu připravovat na energii, kterou při tomhle střetnutí vypustím.

„Já mám taky otázku,“ dodá Killian. Musel popojít z místa, kde stál, protože teď vidím jeho boty.

Oba tu byli, zatímco jsem spala, a i když by to mělo být – a je – strašidelné, není to to nejhorší, co kdy udělali.

„Co chceš, Killiane?“ Natočím k němu hlavu. Z tohohle úhlu vypadá divoce. Nejde o oblečení, co má na sobě, ani o jeho ostré rysy, ale o jeho držení těla. Jak má zatažená ramena, jak napíná svaly a jak má obličej zcela bez emocí. Jeho osobnost se mění podle toho, s kým zrovna je, a to znamená, že má kolem sebe možná pevnější zdi než já. Nemůžete se všemi jednat stejně, protože ne každý si zaslouží celou vaši osobnost.

„Proč mám pocit, že tě znám?“ zeptá se a nakloní hlavu.

Uhnu očima. „Nechápu, proč tenhle rozhovor nemohl počkat do zítřka.“

„Odpověz na otázku.“

Kousnu se do spodního rtu.

„Řekni mi víc!“

Když uslyším ten ochraptělý hlas, který mě strašil ve spánku, škubnu sebou. Někdy nevím, jestli je ta noční můra skutečně noční můra, nebo jestli jsou to vzpomínky. Pěkně to člověka zmate, když musíte rozlišit, co je skutečné a co je smyšlené. Co z toho jsou výplody mého podvědomí? Snaží se vynést problémy na povrch, nebo je pohřbít? A co z toho jsou je jen bujná fantazie?

„Neznáš,“ odpovím po pravdě. „Tedy kromě toho, že jsme oba spojení s Kizničem, mě neznáš.“

Dlouho je ticho.

„Zeslab její obranu,“ ozve se Kyrin ze stejného místa v koutě.

Než se můžu zeptat, co tím myslí, Killian se nakloní ke mně, zaboří pěsti do matrace vedle mě – každou z jedné strany – a téměř se mě dotkne nosem. Lehnu si na záda, abych od něj byla dál. Jeho vůně je smrtící. Jako sladké žihadlo chvějící se nad mou kůží, než se usadí ve vzduchu mezi námi. Jeho parfém je pronikavý stejně jako jeho osobnost, mísí se však s vůní vykouřené cigarety, čímž dosahuje na novou úroveň.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Hněv Kejklíře.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.