John Grisham

VRAŽDA NA OSTROVĚ CAMINO

KALIBR

Přeložila Irena Steinerová

Toto dílo je smyšlené a veškerá jména, postavy, místa i události jsou buď dílem autorovy fantazie, nebo jsou použity ve fiktivních situacích. Jakákoli podobnost se skutečnými osobami, ať už živými, či mrtvými, událostmi nebo místy je čistě náhodná.

CAMINO WINDS

Copyright © 2020 by Belfry Holdings, Inc.

Translation © Irena Steinerová, 2022

ISBN 978-80-242-7957-2

KAPITOLA PRVNÍ

ZÁSAH

1

Leo poprvé rozvířil hladinu koncem července v neklidných vodách východního Atlantiku, asi tři sta kilometrů západně od Kapverd. Brzy ho zachytila družice, byl řádně pojmenován a klasifikován jako pouhá tropická tlaková níže. Během několika hodin pak povýšil na tropickou bouři.

Už měsíc vály přes Saharu silné suché větry, srážely se s vlhkými frontami podél rovníku a vytvářely vířící masy vzduchu, které se přesunovaly k západu, jako by pátraly po pevné půdě. Když se Leo vydal na svou pouť, měl před sebou už tři pojmenované bouře, které v hrozivém šiku ohrožovaly Karibik. Všechny tři se nakonec držely předpokládané trasy, a kromě silných dešťů ostrovy nijak nepoznamenaly.

Už od začátku však bylo jasné, že Leo se tak spořádaně chovat nebude. Byl mnohem nevyzpytatelnější a ničivější. Když nakonec naposledy vydechl vyčerpáním kdesi nad Středozápadem, měl na kontě pětimiliardové škody na majetku a pětatřicet mrtvých.

Předtím však zbytečně neztrácel čas s klasifikací a z tropické tlakové níže se rychle vypracoval na tropickou bouři a následně na plnohodnotný hurikán. Jako cyklona třetího stupně s rychlostí větru sto devadesát kilometrů za hodinu čelně zasáhl souostroví Turks a Caicos, smetl několik set domů a zabil deset lidí. Těsně minul Crooked Island, vzal to mírně doleva a zamířil na Kubu, načež jižně od ostrova Andros trochu přibrzdil. Oko hurikánu zesláblo, ztratil páru a nad Kubou se jen malátně potácel v podobě nevinné tropické tlakové níže se spoustou deště, ale nijak výraznými větry. Stočil se k jihu, způsobil záplavy na Jamajce a Kajmanských ostrovech, a pak se během pouhých dvanácti hodin vzpamatoval, opět se mu zformovalo oko a zamířil na sever k teplým a vábivým vodám Mexického zálivu. Pozorovatelé odhadovali, že skončí v Biloxi, což byl oblíbený cíl jeho předchůdců, ale nikdo už raději žádné předpovědi nedělal. Leo měl svou vlastní hlavu a jejich modely ho nezajímaly.

Hurikán opět nabral na síle i rychlosti a za necelé dva dny už měl vlastní zpravodajský speciál na kabelové televizi; v Las Vegas se dokonce vypisovaly sázky na to, kam udeří. Desítky horlivých zpravodajských štábů se řítily nebezpečí vstříc. Od Galvestonu do Pensacoly se vydávala varování před nebezpečím. Ropné společnosti narychlo stahovaly deset tisíc pracovníků z ropných plošin v Zálivu, což nezapomněly využít jako vhodnou příležitost ke zvýšení cen. V pěti státech byly spuštěny evakuační plány. Guvernéři pořádali tiskové konference. Flotily lodí a letadel se narychlo přesunovaly do vnitrozemí. Všechno nasvědčovalo tomu, že Leo, který teď jako hurikán čtvrtého stupně vytrvale mířil na sever s občasnými zálety na východ a západ, udeří na pevninu nebývalou silou a zapíše se do dějin obzvlášť ošklivým písmem.

A pak znovu ochabl. Pět set kilometrů jižně od Mobile naznačil výpad doleva, načež se začal pomalu stáčet na východ a značně zeslábl. Dva dny namáhavě supěl s Tampou na mušce, pak se ale náhle probudil k životu. Pro změnu nabral přímý kurz a jeho oko se přehnalo nad St. Petersburgem s větrem o rychlosti sto šedesát kilometrů za hodinu. Doprovázely ho silné záplavy a výpadky elektřiny, chatrnější budovy byly srovnány se zemí, ale nedošlo k žádným ztrátám na životech. Leo dál pokračoval po dálnici Interstate 4, obdařil Orlando pětadvaceti centimetry srážek, Daytona Beach dvaceti a opustil pevninu jako skromná tropická tlaková níže.

Když se pak odpotácel nad Atlantik, unavení meteorologové mu dali sbohem. Podle jejich modelů měl pokračovat na širé moře, kde mohl přinejhorším vyděsit pár nákladních lodí.

Leo však měl jiné plány. Tři sta kilometrů na východ od St. Augustine se stočil na sever a nabral třetí dech. Znovu se zformovalo oko hurikánu, modely byly přepracovány a meteorologové vydali nová varování. Leo se osmačtyřicet hodin vytrvale hnal vpřed, nabíral na síle a pátravým okem si vybíral nový cíl.

2

V Knihkupectví v zátoce v městečku Santa Rosa na ostrově Camino se řeč netočila kolem ničeho jiného než hurikánu. Všichni po celém ostrově, stejně jako obyvatelé pobřeží od Jacksonville na jihu až k Savannah na severu, Lea bedlivě sledovali a bez přestání o něm mluvili. Většina lidí měla slušný přehled o situaci a mohla s jistotou potvrdit, že žádná floridská pláž severně od Daytony už několik desetiletí nedostala přímý zásah. Hurikány je však mnohokrát letmo lízly, když se hnaly kolem směrem na sever k souostroví Karolín. Podle jedné teorie sloužil sto kilometrů vzdálený Golfský proud jako bariéra, chránící floridské pláže, a stejně zafunguje i v případě dotěrného Lea. Jiná teorie pravila, že svou dávku štěstí si už vyčerpali a nastala chvíle Velkého třesku. Dalším žhavým tématem byly meteorologické modely. Národní hurikánové centrum v Miami vypracovalo trajektorii, po níž by Leo pokračoval dál do moře bez kontaktu s pevninou. Evropané naopak odhadovali, že jižně od Savannah zamíří na souši jako hurikán čtvrtého stupně a způsobí rozsáhlé povodně v nížinách. Pokud se však Leo něčím řídil, tak jedině zásadou, že mu všechny modely můžou být srdečně ukradené.

Bruce Cable, majitel Knihkupectví v zátoce, jedním okem sledoval předpověď počasí a přitom obsluhoval zákazníky a peskoval zaměstnance, ať se radši věnují práci. Nebe bylo bez mráčku a Bruce věřil legendě, že ostrov Camino je vůči nebezpečným hurikánům imunní. Žil tu už čtyřiadvacet let a s žádnou ničivou bouří se za celou dobu nesetkal. V knihkupectví pořádal nejméně čtyři autorská čtení týdně a následující večer očekával významného hosta. Doufal, že Leo nenaruší návrat jedné z jeho nejoblíbenějších spisovatelek.

Mercer Mannová právě končila dvouměsíční letní autorské turné, které bylo mimořádně úspěšné. Všude se mluvilo o jejím druhém románu Tessa, jež se ocitl na horních příčkách všech žebříčků bestsellerů. Knihu provázely nadšené recenze a rychle mizela z pultů. Jelikož bylo dílo zařazeno do škatulky literární fikce, nikoli do některého z populárnějších žánrů, nikdo nečekal, že se mu dostane takového ohlasu. Nakladatel s autorkou snili o tom, že se nakonec prodá aspoň třicet tisíc výtisků včetně e-knih, tuto metu však román už nyní pokořil.

Mercer měla na ostrově hluboké kořeny, v dětství sem jezdívala na prázdniny k babičce Tesse, která se stala inspirací jejího díla. Před třemi lety strávila Mercer v rodinné chatce na pláži celý měsíc a povedlo se jí zaplést se do jisté nekalé záležitosti. Mimoto se zapletla i s Brucem a prožila s ním krátký románek, čímž se zařadila k dlouhému zástupu jeho bokovek.

Bruce teď ale nepomýšlel na další aférku, nebo se to aspoň snažil sám sobě namluvit. Měl plné ruce práce s vedením prodejny a propagací Merceřiny velké události. Knihkupectví v zátoce patřilo k nejúspěšnějším v celé zemi, protože Bruce vždy dokázal přilákat davy a udělat průvan ve skladu. Newyorští nakladatelé se prali o to, aby jejich autoři získali pozvání na ostrov; často šlo o mladé dámy, které cestovaly samy a hledaly trochu povyražení. Bruce spisovatele miloval, rád je hostil, propagoval jejich knihy a flámoval s nimi.

Mercer to všechno už jednou absolvovala a nehodlala to opakovat, především proto, že ji na letním turné doprovázel nový přítel. Bruceovi to nevadilo. Těšilo ho, že se Mercer vrátila na ostrov a slaví úspěchy se skvělým novým románem. Před půl rokem četl korekturní obtahy a od té doby dělal knize reklamu. Jako obvykle, když ho nějaké dílo nadchlo, rozeslal přátelům a zákazníkům desítky rukou psaných dopisů, v nichž Tessu vychválil. Obvolal knihkupce po celé zemi a doporučil jim, ať se dostatečně zásobí. Protelefonoval s Mercer celé hodiny a radil jí, kam se vydat na turné, kterým knihkupectvím se vyhnout, které recenzenty ignorovat a na které novináře si udělat čas. Připojil k tomu i pár nevyžádaných redakčních připomínek; některé Mercer ocenila, jiné ignorovala.

Tessa bylo její přelomové dílo, skvělá příležitost nastartovat kariéru, v niž Bruce věřil už od její prvotiny, jež víceméně zapadla. Mercer ho nikdy nepřestala obdivovat, bez ohledu na jejich krátký románek a s ním spojené závažné porušení důvěry, které jí už Bruce mezitím odpustil. Bruce byl zkrátka pomilováníhodný darebák a důležitá veličina v nemilosrdném světě knižního maloobchodu.

3

Den před Merceřiným vystoupením se sešli na oběd v restauraci na konci Hlavní ulice v Santa Rose, šest bloků od knihkupectví. Bruce vždy obědval v podniku v centru města, s jednou či dvěma lahvemi vína a obvykle v doprovodu nějakého obchodního zástupce, hostujícího spisovatele či jednoho z místních autorů, které měl pod křídlem. Pracovní obědy s účtenkou, jež se dají do nákladů. Dnes dorazil o pár minut dřív a zamířil rovnou ke svému oblíbenému stolu venku na terase s výhledem na rušný přístav. Chvilku flirtoval se servírkou a objednal si lahev Sancerre. Když se přihnala Mercer, vstal a objal ji; Thomasovi, který ji doprovázel, pevně stiskl ruku.

Posadili se a Bruce nalil víno. Nejdřív přišel samozřejmě na přetřes Leo, který ještě pořád vystrkoval růžky, ale Bruce to rychle smetl ze stolu. „Ten má namířeno do Nags Head,“ prohlásil s jistotou.

Mercer byla hezčí než kdy předtím, dlouhé tmavé vlasy měla přistřižené a oříškově hnědé oči jí zářily. Úspěch, který jí bestseller přinesl, jí šel očividně k duhu. Cestování už ji unavovalo a měla radost, že je turné u konce, zároveň si však vychutnávala každý okamžik. „Třicet čtyři zastávek během jednapadesáti dnů,“ konstatovala s úsměvem.

„Máš kliku,“ řekl Bruce. „Jak dobře víš, nakladatelé v dnešní době dost škudlí. Tohle je fantastický úspěch, Mercer! Četl jsem osmnáct recenzí, všechny až na jednu pochvalné.“

„Viděls i Seattle?“

„Tomu hňupovi se nelíbí nic. Znám ho. Když jsem tu recenzi dočetl, zavolal jsem mu a nebral jsem si servítky.“

„Bruci, vážně?“

„Je to moje práce. Chráním své autory. Jestli ho někdy potkám, jednu mu vrazím.“

Thomas se zasmál a poznamenal: „Dejte mu facku i za mě.“

Bruce pozvedl sklenici a pronesl: „Tak na Tessu! Páté místo v žebříčku Timesů a stále stoupá.“

Připili si a Mercer prohodila: „Pořád tomu nemůžu uvěřit.“

„Má novou smlouvu,“ dodal Thomas a kradmo na ni pohlédl. „Můžeme to prozradit?“

„Už se stalo,“ řekl Bruce. „Tak ven s tím! Chci znát podrobnosti.“

Mercer se znovu usmála a přiznala: „Dneska ráno mi volal agent. Viking nabízí pěknou sumičku za další dvě knihy.“

Bruce opět zvedl sklenici a pronesl: „Úžasné! Nejsou to žádní hlupáci. Gratuluju, Mercer. Výborná zpráva.“ Bruce samozřejmě zajímaly veškeré detaily, hlavně výše té „pěkné sumičky“, ale rámcovou představu měl. Merceřin agent byl starý ostřílený profík, který se vyznal v tlačenici, a uměl sjednat smlouvu na dvě nové knihy na sedmimístnou částku. Po letech strádání vstupovala slečna Mannová do zcela nového světa.

„A zahraniční práva?“ vyzvídal Bruce.

„Začínáme je nabízet příští týden,“ odvětila. Merceřina první kniha se sotva prodávala doma. O nějakých tantiémách ze zahraničí nemohla být ani řeč.

„Britové a Němci po tom skočí,“ prohlásil Bruce. „Francouzi a Italové si Tessu zamilujou, jakmile bude přeložená, je to příběh přesně podle jejich gusta a bude snadné s nimi vyjednávat. Ani se nenaděješ a tvá kniha bude přeložená do dvaceti jazyků, Mercer. To je neuvěřitelné!“

Mercer se obrátila k Thomasovi. „Vidíš? Umí v tom chodit.“ Znovu si přiťukli, právě když se blížila servírka.

„To chce šampaňské,“ prohlásil Bruce a rychle objednal lahev, než mohl někdo něco namítnout. Vyptával se na turné a zajímaly ho nejnovější drby o všech knihkupectvích, kam Mercer zavítala. Znal prakticky každého seriózního knihkupce v zemi a řadu z nich osobně navštívil. Ideální dovolená pro Bruce byl týden v Napě nebo Santa Fe, kde se kromě dobrého jídla a vína mohl věnovat průzkumu nejlepších nezávislých knihkupectví a družit se s jejich majiteli.

Zeptal se na svého oblíbence, Square Books v Oxfordu. Knihkupectví v zátoce kdysi vybudoval podle jeho vzoru. Mercer v současnosti v Oxfordu bydlela a učila tvůrčí psaní na Mississippské státní univerzitě; z dvouletého pracovního poměru jí zbýval ještě rok a pak se jí skýtala naděje na stálé místo. Bruce věřil, že úspěch Tessy by ji mohl postrčit k získání definitivy, a spřádal plány, jak jí pomoct.

Servírka jim nalila šampaňské a všichni si objednali jídlo. Znovu si připili na novou smlouvu a měli pocit, že se zastavil čas.

Thomas, který doposud většinou jen poslouchal, poznamenal: „Mercer mě varovala, že obědy berete vážně.“

Bruce se usmál. „No ovšem. Pracuju od nevidím do nevidím a v poledne už potřebuju vypadnout z krámu. Aspoň mám nějakou záminku. Odpoledne si obvykle dám šlofíka, abych ten oběd strávil.“

Mercer mu toho o svém novém příteli mnoho neprozradila. Dala jasně najevo, že s někým chodí a nikdo jiný pro ni momentálně neexistuje. Bruce to respektoval a měl upřímnou radost, že si našla stálou známost, navíc takového fešáka. Thomas nevypadal ani na třicet, takže byl o pár let mladší než ona.

Bruce začal nenápadně vyzvídat. „Mercer říkala, že jste také spisovatel.“

Thomas se usmál a odpověděl: „Ano, ale nikdo mě nevydává. Jsem jeden z jejích studentů.“

Bruce se uchechtl a poznamenal: „Aha, chápu. Spíte s profesorkou, abyste dostal dobré známky.“

„Ale no tak, Bruci,“ okřikla ho Mercer, ovšem s úsměvem.

„Co jste dělal předtím?“ zeptal se Bruce.

„Absolvoval jsem americkou literaturu na Grinnell College,“ odpověděl Thomas. „Tři roky jsem strávil jako kmenový zaměstnanec magazínu The Atlantic. Externě jsem přispíval do několika online časopisů. Napsal jsem skoro čtyřicet povídek a dva příšerné romány, naštěstí nic z toho nevyšlo. Teď jsem zakotvil na Mississippské univerzitě, dělám si magisterský titul a uvažuju, co dál. Poslední dva měsíce nosím Mercer kufry a náramně si to užívám.“

Mercer dodala: „Osobní strážce, šofér, propagační agent, osobní asistent. A k tomu skvělý spisovatel.“

„Rád bych se podíval na nějaké vaše věci,“ pronesl Bruce.

Mercer pohlédla na Thomase. „Neříkala jsem ti to? Bruce je vždycky ochotný pomoct.“

„Platí,“ řekl Thomas. „Až budu mít něco, co bude stát za přečtení, dám vám vědět.“

Mercer věděla, že Bruce ještě před večeří důkladně propátrá internet a najde každý článek, který Thomas kdy napsal pro The Atlantic i ostatní publikace, a udělá si jasný obrázek o jeho schopnostech.

Donesli jim krabí salát a Bruce dolil šampaňské. Neušlo mu, že oba hosté zatím moc nepijí. Bruce se toho zlozvyku nedokázal zbavit: všímal si toho u každého oběda i večeře, v každém baru. Většina spisovatelek, které pozval na skleničku, pila střídmě. Většina mužů však nasávala jako duha. Několik z nich byli vyléčení alkoholici a pro ty měl Bruce vždy připravený ledový čaj.

Pohlédl na Mercer a zeptal se: „Co tvůj další román?“

„Ale no tak, Bruci. Momentálně žiju přítomností a nic nepíšu. Do začátku školního roku zbývají ještě dva týdny tady a já jsem rozhodnutá nenapsat do té doby ani čárku.“

„Chytré, ovšem moc dlouho neotálej. Ta smlouva na dvě knihy tě bude tížit čím dál víc. Nemůžeš čekat tři roky, než napíšeš něco dalšího.“

„Dobře, dobře,“ zamumlala. „Snad si můžu udělat na pár dní volno?“

„Maximálně týden. Mimochodem, dneska to bude velká akce. Počítáš s tím?“

„Jasně. Sejde se celá parta?“

„To by si nikdo nenechal ujít. Noelle je v Evropě a pozdravuje tě, ale všichni ostatní už se na tebe těší. Všichni četli tvou knihu a jsou nadšení.“

„Jak se má Andy?“ zeptala se.

„Pořád abstinuje, takže nepřijde. Jeho poslední kniha byla vážně dobrá a šla slušně na odbyt. Hodně píše. Určitě se potkáte.“

„Dost jsem na něj myslela. Fajn člověk.“

„Daří se mu dobře, Mercer. Stará parta drží pohromadě a těší se na dlouhou večeři.“

4

Thomas se omluvil a odešel na toaletu. Jakmile zmizel, Bruce se naklonil k Mercer a zasyčel: „Ví o nás?“

„Co jako?“

„Tys už zapomněla? Náš společný víkend. Bylo to kouzelné, pokud si vzpomínám.“

„Nevím, o čem to mluvíš, Bruci. Nic takového se nikdy nestalo.“

„Fajn. Za mě v pohodě. A co ty rukopisy?“

„Jaké rukopisy? Na tuhle část své minulosti se snažím zapomenout.“

„Výborně. Neví o tom nikdo kromě tebe, mě, Noelle a samozřejmě těch, kdo zaplatili výkupné.“

„Ode mě nic neví.“ Usrkla si vína a také se k němu naklonila. „Kde jsou ale všechny ty peníze, Bruci?“

„Ulité v daňovém ráji a pěkně se tam množí. Nemám v plánu na ně sahat.“

„Je to celé jmění, Bruci. Proč vůbec ještě tak tvrdě pracuješ?“

Široký úsměv, hluboký doušek. „To není práce, Mercer. To jsem já. Miluju tohle podnikání a bez něj bych byl ztracený.“

„Patří k tomu podnikání ještě pořád koketování s černým trhem?“

„Jistěže ne. Jsem teď pod drobnohledem a taky už to nemám zapotřebí.“

„Takže jsi začal sekat dobrotu?“

„Jsem čistý jako lilium. Zajímá mě svět vzácných tisků a poslední dobou jich kupuju čím dál víc, všechno legálně. Čas od času dostanu nějakou podezřelou nabídku. Krade se pořád a musím přiznat, že mě to láká. Je to ale příliš ošemetné.“

„V tuto chvíli.“

„V tuto chvíli.“

Zavrtěla hlavou a usmála se. „Ty jsi beznadějný případ, Bruci. Nenapravitelný sukničkář, záletník a zloděj knih.“

„Přesně tak, a navíc prodám víc výtisků tvé knihy než kdokoli jiný. Za to mě musíš milovat, Mercer.“

„Lásku bych do toho netahala.“

„Dobře. Tak aspoň obdivovat?“

„Pokusím se. Mimochodem, měla bych o dnešním večeru něco vědět?“

„Nemyslím. Všichni se na tebe těší. Když jsi před třemi lety zmizela, tak se po tobě ptali, ale já jsem tě kryl a všem jsem tvrdil, že máte doma nějaké rodinné trable. Pak jsi začala učit a už jsi prostě neměla čas se na ostrov vrátit.“

„Stejné osoby a obsazení?“

„Ano, kromě Noelle, jak už jsem říkal. Andy se pravděpodobně zastaví aspoň na sklenici vody, aby tě pozdravil. Ptal se po tobě. Taky tu máme jednoho nového spisovatele, který by tě mohl zajímat. Jmenuje se Nelson Kerr, bývalý právník u velké firmy v San Francisku. Udal svého klienta, zbrojařského magnáta, že ilegálně prodává vyspělou vojenskou techniku takovým dobrákům jako Íránci a Severokorejci. Asi před deseti lety to byla velká aféra, ale dneska už se na to dávno zapomnělo.“

„Proč bych to měla sledovat?“

„Pravda. Každopádně, jeho kariéra byla v troskách, nicméně zinkasoval spoustu peněz za to, že informoval úřady. Teď se víceméně skrývá. Něco přes čtyřicet, rozvedený, bezdětný, spíš samotář.“

„Tenhle ostrov přitahuje nejrůznější podivné existence, že?“

„Odjakživa. Je to fajn chlap, ale moc toho nenamluví. Pořídil si pěkné bydlení kousek od Hiltonu. Hodně cestuje.“

„Co jeho knihy?“

„Píše o tom, co zná, mezinárodní pašování zbraní, praní špinavých peněz. Dobré thrillery.“

„To zní dost příšerně. Prodává se to?“

„Zatím nijak skvěle, ovšem má potenciál. Jeho knížky by se ti nelíbily, ale on možná jo.“

Ke stolu se vrátil Thomas a hovor se stočil k nejnovějšímu literárnímu skandálu.

5

Bruce bydlel ve viktoriánském domě deset minut pěšky od Knihkupectví v zátoce. Po povinné odpolední siestě u sebe v kanceláři se vypravil domů, aby se připravil na večeři. I uprostřed parného léta nejraději pořádal své vyhlášené večeře na verandě, pod dvěma starými rozvrzanými ventilátory a v těsné blízkosti zurčící fontánky. Jelikož měl v oblibě kuchyni jižní Louisiany, najal si na dnešní večer šéfkuchaře Clauda, pravého Cajúna, který žil na ostrově už třicet let. Claude stál v kuchyni, pohvizdoval si a skláněl se nad velkým měděným hrncem na plotně. Chvíli spolu žertovali, ale Bruce se tam raději příliš dlouho nezdržoval. Šéfkuchař byl hrozně upovídaný, a když se dostal do ráže, často zapomínal na vaření.

Pořád bylo kolem třiceti stupňů a Bruce se šel nahoru převléct. Sundal si lehký bavlněný oblek a motýlka, svou pracovní uniformu, a oblékl si ošuntělé kraťasy a tričko. Bosky se vrátil do kuchyně a otevřel dvě vychlazené lahve piva; jednu podal kuchaři a druhou si odnesl na verandu, kde se pustil do prostírání.

V takových chvílích mu nesmírně chyběla Noelle. Zabývala se dovozem starožitností z jižní Francie a měla cit pro vkusnou výzdobu. Její oblíbenou činností byla příprava slavnostní tabule. Měla úctyhodnou a stále se rozrůstající sbírku starého porcelánu, sklenic a příborů. Většinu nakoupila do svého krámku, ale ty nejvzácnější a nejkrásnější kousky si nechala pro sebe. Zastávala názor, že nádherně prostřený stůl je darem pro hosty, a nikdo ji v tom umění nepředčil. Často si celé aranžmá vyfotografovala před večeří i během ní, ty nejhezčí snímky nechala zarámovat a rozvěsila je v prodejně, aby je zákazníci mohli obdivovat.

Stůl byl tři a půl metru dlouhý a po staletí se používal ve vinařství v Languedocu. Společně ho objevili před rokem, když se vypravili na měsíční nákupní výpravu. S kapsami plnými pokoutně nabytých peněz prakticky zplundrovali Provence a pořídili tolik věcí, že si na ně museli pronajmout místo ve skladu v Avignonu.

Noelle předem připravila pečlivě vybrané nádobí na příborník v jídelně. Dvanáct ručně malovaných porcelánových talířů z osmnáctého století, vyrobených pro jakéhosi druhořadého šlechtice. Hromada stříbrných příborů, šest kusů pro každého. Spousty sklenic na vodu a víno a digestivy.

Kamenem úrazu často bývaly sklenice na víno. Noellini francouzští předkové očividně nepili tolik jako Bruceovi američtí spisovatelé a jejich starobylé sklenky pojaly sotva deci vína, i když se naplnily až po kraj. Na jednom bujarém večírku před lety si Bruce i jeho hosté přímo zoufali z toho, jak musí ty delikátní skleničky každých deset minut dolévat. Od té doby Bruce trval na modernější verzi, kam se vešlo čtvrt litru červeného a dvě deci bílého vína. Noelle, která pila málo, se nakonec podvolila a pořídila kolekci číší z Burgundska, jež by ohromily i irský ragbyový tým.

Vedle nádobí ležel podrobný nákres, jak správně prostřít, který Noelle vypracovala před třemi dny, když odjížděla. Bruce začal rozmisťovat lněné prostírání, hedvábné stolní běhouny, svícny a nakonec talíře a sklenice. Dorazila floristka, všechno na stole popřemisťovala a přitom se handrkovala s Brucem. Když byl výsledek podle jejího názoru dokonalý, Bruce udělal fotku a poslal ji Noelle, která právě byla se svým společníkem někde v Alpách. Tabule vypadala jako ze žurnálu a byla připravená pojmout dvanáct hostů, i když na Bruceových večeřích nebyl počet účastníků nikdy jistý, až dokud se nezačalo servírovat. Na poslední chvíli se často objevil nějaký opozdilec, jenž přispěl svou troškou ke všeobecné zábavě.

Bruce si šel vzít do lednice další pivo.

6

Koktejly byly naplánované na šestou, žádný z party spisovatelů by si však netroufl dorazit před sedmou. Myra Beckwithová s Leigh Traneovou se objevily jako první a vešly bez zaklepání. Bruce je přivítal na verandě, namíchal rum se sodou pro Leigh a Myře nalil černé pivo.

Obě dámy spolu žily už přes třicet let. Jako spisovatelky měly problém se uživit, dokud neobjevily žánr erotických románků pro ženy. Pod různými pseudonymy jich vychrlily asi stovku a vydělaly dost peněz, aby se mohly uchýlit na ostrov a pořídit si malebný starý dům kousek od Bruce. Teď, když jim bylo přes sedmdesát, psaly už jen málo. Leigh se považovala za zneuznanou literární umělkyni, její díla však byla nesrozumitelná a těch pár knih, které se jí podařilo vydat, se prakticky neprodávalo. Neustále pracovala na nějakém románu, ale nikdy žádný nedokončila. Tvrdila, že se stydí za ten brak, který s Myrou vyprodukovaly, nicméně utržených peněz se nijak neštítila. Myra byla na jejich tvorbu naopak hrdá a stýskalo se jí po časech největší slávy, kdy vymýšlely žhavé sexuální scény s piráty a nevinnými pannami.

Myra byla mohutná žena s jasně fialovými vlasy ostříhanými na ježka. V marné snaze zamaskovat své obliny nosila křiklavé rozevláté róby, které by bez problémů posloužily jako prostěradlo na manželskou postel. Leigh byla naopak droboučká, s tmavými rysy a dlouhými černými vlasy stočenými do úhledného drdolu. Obě dámy zbožňovaly Bruce i Noelle a často večeřeli ve čtyřech.

Myra si lokla piva a zeptala se Bruce: „Viděl ses už s Mercer?“

„Jo, dneska jsme spolu byli na obědě, i s Thomasem, který jí momentálně dělá bodyguarda.“

„Fešák?“ zajímala se Leigh.

„Vypadá sympaticky, o pár let mladší. Jeden z jejích studentů.“

„Tak se to dělá!“ zvolala Myra. „Dozvěděl ses vůbec někdy pravý důvod, proč odsud před třemi lety tak náhle odjela?“

„Vlastně ne. Nějaké rodinné záležitosti.“

„Dneska večer to zjistíme, na to vem jed.“

„Ale Myro,“ namítla Leigh tiše. „Nebudeme přece vyzvídat.“

„To si piš, že budeme. Vyzvídání mi jde ze všeho nejlíp. Chci slyšet drby. Přijde Andy?“

„Možná.“

„Ráda bych ho viděla. Bývala s ním mnohem větší zábava, dokud ještě chlastal.“

„Ale Myro. To je choulostivé téma.“

„Jestli chceš něco vědět, není nic nudnějšího než střízlivý spisovatel.“

„Jenže on musí abstinovat, Myro,“ poznamenal Bruce. „O tom už jsme se přece bavili.“

„A co Nelson Kerr? Ten je nudný, i když se namaže.“

„Ale Myro.“

„Nelson přijde,“ oznámil Bruce. „Myslel jsem, že by se pěkně hodil k Mercer, ale ta je momentálně zadaná.“

„Odkdy funguješ jako dohazovač?“ utrousila Myra, když vtom si všimla, že do dveří vchází J. Andrew Cobb neboli Bob Cobb, jak mu všichni říkali. Jako obvykle měl na sobě růžové kraťasy, sandály a křiklavou košili s květinovým vzorem. Myra nehnula ani brvou. „Nazdar, Bobe, sem ses nemusel tak vyfiknout,“ prohodila a krátce ho objala. Bruce přistoupil k baru a namíchal mu vodku se sodou.

Cobb si kdysi ve federální věznici odkroutil trest za jakési blíže nespecifikované hříchy mládí. Psal detektivky, které se dobře prodávaly, ale podle Bruceova názoru obsahovaly příliš mnoho vězeňského násilí. Bob objal Leigh se slovy: „Zdravím vás, dámy. Jako vždy je mi potěšením.“

„Pěkný den na pláži?“ zeptala se Myra provokativně.

Cobb měl pokožku tmavohnědého odstínu ebenového dřeva; věčné opálení si udržoval díky hodinám stráveným na slunci. Měl pověst stárnoucího plážového seladona, který obdivuje bikiny a je neustále na lovu. Usmál se na Myru a odpověděl: „Každý den na pláži je pěkný, drahoušku.“

„Jak byla stará?“ zeptala se Myra.

„Ale Myro,“ zavrkala Leigh, zatímco Bruce podával Bobovi drink.

„Tak akorát,“ řekl Cobb a uchechtl se.

Amy Slaterová byla z celé skupiny nejmladší a vydělávala víc než všichni ostatní dohromady. Narazila na zlatou žílu se sérií o mladých upírech, a dokonce se podle jejích knih natáčel i film. S manželem Danem dorazila na verandu zároveň s Andym Adamem. Hned za nimi přišel Jay Arklerood a při pozdravu se dokonce zmohl na zdráhavý úsměv. Byl to zádumčivý básník, který se společenským událostem obvykle vyhýbal. Včelí královna Myra ho příliš neuznávala. Bruce roznášel pití, Andymu nabídl vodu s ledem a poslouchal jejich klábosení. Amy nemluvila o ničem jiném než o svém filmu a problémech se scénářem. Dan tiše stál po jejím boku. Odešel ze zaměstnání a staral se o děti, aby se Amy mohla věnovat psaní na plný úvazek.

Zábava už byla v plném proudu, když se objevila Mercer s Thomasem. Mercer se s každým srdečně přivítala a představila jim nového přítele. Všichni měli radost, že ji vidí, a rozplývali se nad její novou knihou, kterou už většina měla přečtenou. Mezitím vklouzl dovnitř Nelson Kerr a namíchal si u baru pití. Připojil se ke kroužku kolem Mercer a Bruce je navzájem představil.

Po chvíli se rozhovor začal větvit různými směry. Andy s Brucem debatovali o hurikánu. Myra odchytila Thomase a začala se šťourat v jeho minulosti. Bob Cobb s Nelsonem byli den předtím na rybách a teď si rekapitulovali úlovky. Leigh rozebírala Merceřin román kapitolu za kapitolou a nemohla se ho nabažit. Bruce doléval sklenice a ke stolu nikdo nespěchal.

Jako poslední se ke společnosti připojil Nick Sutton, vysokoškolák, který trávil každé léto na ostrově a staral se o pěknou vilku, jež patřila jeho prarodičům. Ti dle svého každoročního rituálu prchli před floridským vedrem a brázdili krajinu v karavanu. Nick pracoval v knihkupectví, a když měl volno, surfoval, plachtil a koukal po holkách. Hltal minimálně jednu detektivku denně a snil o tom, že se stane autorem bestsellerů. Bruce četl jeho povídky a soudil, že kluk má talent. Nick se z Bruce dlouho snažil vymámit pozvání na tuto večeři a byl štěstím bez sebe, když se mu to nakonec podařilo.

V půl osmé šéfkuchař Claude informoval Bruce, že je čas k jídlu. Andy cosi pošeptal hostiteli a bez dalšího slova se vytratil. Dodržet abstinenci bylo dost těžké i během večerů nasucho, natož při tříhodinové večeři, kde poteče víno proudem.

Bruce pokynul k židlím a všechny usadil podle zasedacího pořádku. Sám seděl v čele a Mercer jako čestný host na druhém konci, s Thomasem po pravici. Bylo jich celkem jedenáct, literární mafie ostrova Camino plus Nick Sutton. Bruce všem vyřídil srdečné pozdravy od Noelle, kterou moc mrzelo, že přijde o takovou událost, ale duchem byla s nimi. Všichni věděli, že je v Evropě se svým francouzským milencem, a nikoho to nepohoršovalo. Tolerovali jejich otevřené manželství, nevadilo jim. Pokud to vyhovovalo Bruceovi a Noelle, jejich přátelé rozhodně neměli v úmyslu jim do toho mluvit.

Bruce si nikdy nepotrpěl na najatou obsluhu, zvědavé číšníky, kteří se věčně motají kolem stolu a odposlouchávají rozhovory hostů, proto se bez nich obešel i dnes. Společně s Claudem všem nalili víno i vodu a naservírovali předkrm, misku ostré polévky gumbo.

„Na gumbo je moc horko,“ brblala Myra uprostřed stolu. „Budu celá propocená.“

„Na to je dobré studené víno,“ opáčil Bruce.

„Co bude hlavní chod?“ zeptala se.

„Všechno je pálivé.“

Bob Cobb se zeptal: „Poslední zastávka turné, že, Mercer? Mimochodem, ta kniha se mi moc líbila.“

„Díky,“ řekla. „Jo, poslední zastávka.“

„Od pobřeží k pobřeží?“

„Ano, třiatřicet štací. Zítra bude třicátá čtvrtá.“

„Zítra budeš mít narváno, Mercer,“ prohlásila Amy. „Spousta místních si pamatuje na tvou babičku a jsou na tebe hrdí.“

„Znal jsem Tessu,“ ozval se Bruce. „Když se ale teď dívám kolem stolu, mám pocit, že nikdo z přítomných tady na ostrově ještě nežil, když zemřela. Kdy to bylo, Mercer, před dvanácti lety?“

„Před čtrnácti.“

„Přestěhovaly jsme se sem před třinácti lety, abychom unikly před tou spisovatelskou sebrankou,“ vložila se do toho Myra. „A koukněte, co se stalo. Všichni sem dotáhli za námi.“

„Myslím, že další jsem byl já, asi před deseti lety, když mě propustili na podmínku,“ podotkl Bob.

„Prosím tě, Bobe,“ vyštěkla Myra. „Hlavně žádné historky z vězení. Po tvojí poslední knize jsem měla pocit, jako bych se stala obětí hromadného znásilnění.“

„Ale Myro.“

„Takže se ti líbila?“ zeptal se Bob.

„Hrozně!“

„Takže,“ zahalasil Bruce. „Dovolte, abych nejdřív ze všeho připil panu Leovi. Ať si zůstane na moři a potichu se vypaří. Hlavně ale připíjím naší drahé přítelkyni Mercer a její skvělé nové knize, která se vyšplhala už na páté místo v žebříčku bestsellerů a stoupá vzhůru. Na zdraví!“

Přiťukli si sklenicemi a napili se.

„Mám dotaz, Mercer,“ ozvala se Leigh. „Je to pravda, že tvoje babička, skutečná Tessa, prožila tady na ostrově vášnivý románek s mladším milencem?“

„To byla nejlepší část,“ skočila jí do řeči Myra. „Ta první scéna svádění mě dostala do kolen. Fakt dobrá práce, děvče.“

„Díky, Myro,“ pronesla Mercer. „Od tebe si té pochvaly zvlášť cením.“

„Není zač. Já bych samozřejmě zašla mnohem dál.“

„Myro!“

„Ale ano,“ řekla Mercer. „Jakmile jsem byla dost velká, aby mi došlo, co se děje, nabyla jsem podezření, že když tady nejsem, Tessa tráví spoustu času s nějakým mladším mužem.“

„A to byl ve skutečnosti Porter?“ zeptala se Leigh.

„Přesně tak. Porter tady žil hodně dlouho. Před čtrnácti lety společně zahynuli v bouři.“

„Pamatuju si na Portera i na tu bouřku,“ poznamenal Bruce. „Patřila k nejhorším, co jsem na ostrově zažil, kromě hurikánu.“

„Kdo tady mluví o hurikánech?“ zeptala se Amy.

„Pardón! Několikrát nás to minulo jen o fous, ale k žádným živelním pohromám tady nikdy nedošlo. Ta průtrž, při níž zahynula Tessa s Porterem, byla běžná letní bouřka z horka, která se bez varování přihnala od severu.“

„A kde byla Tessa?“ zeptala se Amy. „Promiň, Mercer, jestli o tom nechceš mluvit.“

„Ne, to je v pohodě. Tessa s Porterem nebyli daleko na moři, vyrazili si jen na krátkou vyjížďku za poklidného letního dne. Portera ani plachetnici nikdy nenašli. Tessu vynesl příboj o dva dny později na pláž u Severního mola.“

„Díkybohu, žes ji v tom románu nezabila. Já bych to určitě udělala,“ podotkla Myra.

„Tys vždycky všechny pozabíjela, Myro,“ konstatovala Leigh. „Nejdřív jsi je ovšem nechala semlít nemilosrdným soukolím sexu.“

„Vražda prodává, Leigh, skoro stejně dobře jako sex. Vzpomeň si na to, až dorazí na účet tantiémy.“

„A co máš v plánu dál, Mercer?“ zeptal se Bob Cobb.

Usmála se na Thomase a odpověděla: „Pár týdnů odpočinku, i když mě Thomas s Brucem honí, abych začala psát další román.“

„Potřebuju přece něco prodávat,“ namítl Bruce.

„To já taky,“ dodala Leigh žertem.

Zádumčivý básník Jay pravil: „Mojí poslední knihy se prodalo dvacet výtisků. Poezii nikdo nečte.“ Jeho nešikovný pokus o vtip si vysloužil soucitný smích.

Myra málem vyhrkla něco jako takové hovadiny, jako píšeš ty, se ani číst nedají. Místo toho prohodila: „Už jsem ti říkala, Jayi, že bys měl začít psát pod pseudonymem nějaké prasárničky, vydělat peníze jako Bob a ty svoje básničky vydávat pod vlastním jménem. Stejně se ale prodávat nebudou.“

Bruce nechtěl, aby se rozhovor zvrhl tak jako tolikrát předtím, a rychle se do toho vložil: „Můžeme si připít na tu novou smlouvu, Mercer?“

„Ale proč ne?“ odpověděla s úsměvem. „Tady se stejně nic neutají.“

„Dneska dopoledne jí nabídli smlouvu na dvě knihy u nakladatelství Viking,“ oznámil Bruce.

Všichni zajásali a jeden po druhém Mercer blahopřáli, zatímco Claude odnášel prázdné misky. Dolil víno, studené Chablis, a začal podávat další chod, talířek uzených ústřic. Od východu zavál větřík a trochu rozvířil dusný vzduch.

Během pendlování mezi kuchyní a terasou Claude jedním okem pokukoval po malé televizi u sporáku. Leo to ještě nevzdával, neklidně se převaloval nad mořem, mátl odborníky a očividně pořád nevěděl, kam se vrtnout.

7

Bruce měl nejradši dlouhé večeře s přestávkami mezi jednotlivými chody, kdy se podávalo víno a všichni si povídali. Když s Claudem odklidili skořápky ústřic, dolili víno a pak oznámili, že hlavní chod bude okouník mořský na černo, lahůdka, jež si vyžaduje delší přípravu.

Claude se vrátil ke sporáku, kde už měl rozehřátou litinovou pánev. Vytáhl z lednice tác s marinovanými filety a dva opatrně vložil do pánve. Posypal je vlastnoručně namíchanou směsí cajúnského koření – česnek, paprika, cibule, sůl a bylinky. Z pánve stoupala pronikavá a lahodná vůně.

Při vaření si pobrukoval, spokojeně se točil kolem plotny, usrkával víno a vychutnával si výbuchy smíchu z verandy. Večeře u Bruce byly vždy událost. Skvělé jídlo a víno, zajímaví hosté, žádný spěch, žádné starosti.

Večírek skončil až o půlnoci, když se Mercer s Thomasem konečně rozloučili. Bruce s Claudem odnesli nádobí ze stolu a naskládali ho na linku. Zítra to někdo uklidí. Bruce byl ranní ptáče a bez ohledu na to, jak pozdě šel spát, přicházel každé ráno do knihkupectví s úderem sedmé. Jakmile Claude odešel, Bruce zamkl dům, vyšel nahoru po schodech, svlékl se a padl do postele. Během pár minut byl v limbu.

Kolem jedné hodiny ráno se Leo konečně rozhoupal.

8

Nick Sutton měl lehké spaní, a když se někdy probudil před rozedněním, hodinu až dvě si četl, než se zase vrátil do postele. Tentokrát si ze zvědavosti pustil televizi, aby se podíval na zprávy, ačkoli předpokládal, že všude vládne klid. Nevládl. Meteorologové byli znepokojení, protože Leo se najednou stočil na západ a jeho předpokládaná trasa teď mířila přímo na ostrov Camino. Stal se z něj hurikán třetího stupně a nabýval na síle, byl od nich vzdálený nějakých tři sta kilometrů a blížil se rychlostí patnácti kilometrů za hodinu. Nick přepínal kanály, panika narůstala každou minutou. Začal obvolávat přátele, někteří už byli vzhůru a s nosem přilepeným na obrazovku sledovali vývoj situace.

V pět hodin ráno zavolal Bruceovi a oznámil mu tu novinu. Bruce se deset minut díval na meteorologický kanál a zatelefonoval Nickovi zpátky. Nařídil mu, aby svolal všechny zaměstnance a co nejdřív se setkali v knihkupectví.

Za svítání už byli všichni na nohou. Ostrov představoval přirozenou bariéru, která odnesla největší nápor každé bouře a chránila pevninu. Obklopovala ho voda a byl plochý, s nejvyšší nadmořskou výškou pouhého sedm a půl metru, takže hrozilo nebezpečí, že ho smete přívalová vlna, ačkoli nikdo na ostrově ještě nic podobného nezažil.

V 7.03 vykouklo nad klidným oceánem slunce, jako by měl následovat další slunečný den v ráji. Tehdy už Leo dosáhl čtvrtého stupně a poprvé se rozhodl držet směr, bez odboček vlevo či vpravo. V 7.15 guvernér vyhlásil úplnou evakuaci pobřežních oblastí severně od Jacksonville. Jeho výzva se dala shrnout slovy „všichni pryč“ a důrazně naznačil, že brzy bude následovat příkaz k povinné evakuaci. „Na přípravy není čas,“ prohlásil rozhodně. „Okamžitě odjeďte.“

Na ostrově žilo celoročně asi čtyřicet tisíc obyvatel, z toho zhruba polovina v samotné Santa Rose. Žádná další města, co by stála za řeč, tam nebyla. Hranice Santa Rosy nebyly jasně definované a splývaly se zbytkem ostrova. Jelikož byl začátek srpna, turistický ruch byl slabší než v červnu a červenci, přesto se odhadovalo, že v hotelích a rekreačních střediscích na pobřeží je ubytováno asi padesát tisíc lidí. Ti byli brzy ráno vyzváni, aby ostrov co nejrychleji opustili. Někteří prchli okamžitě, ale většina otálela, seděla u snídaně se šálkem kávy a sledovala zprávy. Ostrov Camino spojoval s pevninou pouze jeden čtyřproudový most a v osm ráno už na něm vládl hustý provoz. Každý den po něm přijíždělo do práce tisíc zaměstnanců místních hotelů, dnes je však posílali zpátky. Na druhou stranu nikdo nesměl. Policisté všechny odkláněli na západ. Kam? Na tom nezáleželo. Hlavně ne na ostrov.

Minuty plynuly a meteorologové stále trvali na předpokládané trase hurikánu. Leovo oko mířilo přímo do centra Santa Rosy.

V 8.15 guvernér nařídil povinnou evakuaci a povolal dvě jednotky Národní gardy. Policie začala obcházet od dveří ke dveřím. Podle zákona nesměl obyvatele k odchodu nikdo nutit. Od těch, kteří se rozhodli zůstat, si policie vzala kontakt na nejbližší příbuzné a informovala je, že se je nikdo nebude snažit zachraňovat. Obě místní nemocnice už evakuovali a pacienty v kritickém stavu převezli do Jacksonville. Všech šest obchodů s potravinami na ostrově otevřelo dřív a teď se potýkaly s davy vyděšených zákazníků, kteří zoufale sháněli balenou vodu a trvanlivé potraviny.

Ti, kteří měli v plánu zůstat, dostali varování, že po bouři bude na ostrově nedostatek jídla i pitné vody a dlouhodobý výpadek elektřiny. A prakticky nulová zdravotní péče.

Všude unisono znělo: Všichni pryč!

9

Knihkupectví v zátoce mělo sedm zaměstnanců – tři na plný úvazek a čtyři brigádníky. Všichni teď měli plné ruce práce, Bruce vydával pokyny a pomáhal jim vynášet knihy do patra, kde je skládali na podlahu. Stoly a židle v malé kavárně odsunuli ke zdi, aby získali víc místa. Dva mladí brigádníci byli vysláni do Noellina krámku, aby přestěhovali její milované starožitnosti.

V půl deváté ráno se u Bruce zastavil inspektor od hasičů a oznámil mu: „Jste jen metr dvacet nad mořskou hladinou, takže vás to pravděpodobně zaplaví.“ Přístav byl šest bloků na západ, pláž kilometr a půl na východ.

„Víte, že byla nařízena evakuace,“ dodal.

„Já nikam nejdu,“ odvětil Bruce.

Inspektor si zapsal jeho jméno, telefonní číslo a kontakt na Noelle a odspěchal do vedlejší prodejny. V devět hodin svolal Bruce zaměstnance a řekl jim, ať si sbalí cennosti a opustí ostrov. Zmizeli všichni kromě Nicka Suttona, kterého zřejmě lákala představa, že na vlastní kůži zažije živelní katastrofu. Evakuaci zatvrzele odmítal.

Knihovna v Bruceově kanceláři v přízemí byla plná vzácných prvních vydání. Bruce požádal Nicka, aby je naskládal do krabic a převezl do jeho domu čtyři bloky odtud. Sám se vypravil za Myrou a Leigh, které právě cpaly oblečení a psy do starého kombíku.

„Kam máme jet, Bruci?“ zeptala se Myra, zpocená jako myš a viditelně vyděšená.

„Najeďte na Interstate 10 a vezměte to na Pensacolu. Po bouřce vám přijdu zkontrolovat dům.“

„Ty neodjíždíš?“ zeptala se Leigh.

„Ne, já nemůžu. Budu hlídat prodejnu a všechno tady kontrolovat. Neboj, nic se mi nestane.“

„Tak to my taky zůstaneme,“ řekla Myra nepřesvědčivě.

„V žádném případě. Může se to škaredě zvrtnout – spousta popadaných stromů, záplavy, několikadenní výpadek proudu. Jen hezky jeďte a sežeňte si pokoj někde v hotelu. Ozvu se hned, jak zase začnou fungovat telefony.“

„Ty se nebojíš?“ podivila se Leigh.

„Ovšemže se bojím. Já ale budu v pohodě.“ Pomohl jim naložit všechnu balenou vodu, která se v domě našla, bednu alkoholu, tři pytle jídla a pět kilo psího žrádla. Pak je musel prakticky vmáčknout do auta a zamával jim na rozloučenou. Při odjezdu měly obě v očích slzy.

Zavolal Amy, která už byla na cestě na druhé straně mostu. Její manžel měl tetu v městečku Macon v Georgii, což měla být jejich první zastávka. Bruce slíbil, že až bude po všem, zkontroluje jim dům a zavolá. Pak zkusil zajet na pláž, ale policie zablokovala veškerou dopravu směrem na východ. Mercer nebrala telefon.

10

Tessa postavila chatu na pláži před třiceti lety. Mercer tam jako dítě trávila každé prázdniny, daleko od rodičů, kteří byli věčně na válečné stezce. Larry byl vždycky po ruce, staral se o domek, dohadoval se s Tessou ohledně zahradničení, nosil ovoce a zeleninu z vlastní zahrádky. Narodil se na ostrově a nic by ho odtud nepřinutilo odejít, ani taková hrozba jako Leo.

Toho rána dorazil brzy, s osmi deskami použité překližky, vrtačkami a kladivy, a společně s Thomasem zabednili okna i dveře, zatímco Mercer spěšně skládala věci do auta. Larry trval na tom, aby odjeli co nejdřív. Přízemí bylo pět metrů nad hladinou moře a kromě toho chatu chránilo šedesát metrů písečných dun. Larry byl přesvědčený, že záplavy domek nezasáhnou, ale obával se větru.

Tessa zahynula v bouři a Mercer se tam nehodlala zbytečně zdržovat. S úderem jedenácté objala Larryho na rozloučenou a vyrazili, Thomas za volantem a jeho zlatý labradorský retrívr usazený vpředu mezi nimi. Cesta k mostu trvala hodinu, a když se pak po něm šinuli krokem na druhou stranu a hleděli dolů na neklidné a hrozivě rozbouřené vody řeky Camino, nebe potemnělo a dalo se do deště.

11

Jakmile byly všechny vzácné tisky bezpečně uložené v nové trezorové místnosti vedle ložnice, Bruce se snažil uklidnit. Kéž by to ale šlo! Hysterii v kabelové televizi nebylo možné ignorovat a děsil ho pohled na to, jak Leo v reálném čase sílí a upírá nemilosrdné oko na ostrov. Bruce s Nickem Suttonem pojídali na verandě sendviče a dívali se, jak prší. Hospodyně se připojila ke všeobecnému úprku a už mu volala z Tallahassee.

Bruceova sbírka měla mnohem větší hodnotu než celý inventář a skladové zásoby knihkupectví, obrazy na zdech nebo předražené starožitnosti, které Noelle nabízela své zazobané klientele. Když teď měl vzácné tisky v suchu a bezpečí, část jeho jmění byla chráněná před jakoukoli katastrofou – požárem, povodní, vichřicí, krádeží. Většinu peněz měl stejně zašitou v daňovém ráji a nikdo kromě Noelle o tom nevěděl.

Knihkupectví v zátoce bylo mimo provoz a zamčené na dva západy, stejně jako všechny obchody, restaurace a kavárny v centru. Nikdo teď neměl zájem nakupovat nebo si zajít na večeři. Hlavní ulice byla opuštěná, až na policisty ve žlutých pláštěnkách. Za normálních okolností byla na ostrově nízká kriminalita. Potenciální zloději žili jinde. Spíš než rabování se teď všichni obávali stoupající vody a rozbitého skla.

O čtyři bloky dál, kde se už celé století vyjímaly majestátní viktoriánské domy, představovaly největší hrozbu padající stromy. Některé duby tam rostly už tři sta let a každý z domů stínily silné větve pokryté španělským mechem. Vznešení letití velikáni, kteří byli pýchou celého okolí, se však mohli během pár hodin stát vážným ohrožením.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Vražda na ostrově Camino.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.