Tim Sullivan

ZUBAŘ

KALIBR

Přeložila Naďa Špetláková

THE DENTIST

Copyright © Tim Sullivan, 2020

This translation of THE DENTIST is published by arrangement with Tim Sullivan.

Translation © Naďa Špetláková, 2022

ISBN 978-80-242-7956-5

Věnováno Rachel

1

Mladá žena, která stála před ním, se usmívala. Cross si tím byl jistý, protože měla zvednuté koutky úst, což byl neklamný signál. Nebyl si nicméně jistý jeho významem, protože ji neznal. U lidí, jež znal, si dokázal dát zvednuté koutky dohromady s tím, co bylo řečeno, zkombinoval to s tónem, který použili, a následně si odvodil, co bylo potřeba. Pro Crosse byl kontext vším. Jeho tlumočníkem. Teprve ten mu umožnoval dospět k závěru: veselí, ironie, případně rozhořčení. Co se týkalo kolegů, měl už v hlavě uložený pomyslný katalog jejich úsměvů, mračení a tázavých výrazů, z něhož mohl čerpat. Vjemy z dosavadních rozhovorů, které mohl rozpoznat a využít k vyvození vlastní reakce. Tento proces byl pro Crosse nezbytný, protože úsměvy jako takové pro něj nic neznamenaly. Nespouštěly u něj žádnou přirozenou emocionální odezvu. Nevyznačoval se empatií.

Úsměvy tedy v jeho životě představovaly další záležitost, kterou bylo nezbytné interpretovat. Kdesi zaslechl, že lidé se někdy smějí dokonce i očima. Jako by to úsměvu dodávalo zvláštní důraz. Jako by to byl nějaký zásadní vpád do jejich nitra či duše. Pro Crosse to byl čirý nesmysl; pouze fyziognomická souhra okolností.

Ta dívka řekla jen „dobrý den“ a v následném rozpačitém tichu teď čekala na obvyklé opětování pozdravu. To se ale nedostavilo. Neměla ponětí, že Cross podle obvyklých scénářů nefunguje. Jeho mozek takhle uspořádaný nebyl. Většina lidí by nastalé ticho prolomila pozdravem a pak, protože by nevěděli, co ta žena chce, by se ještě zeptali: „Co si přejete?“ Jenže Cross byl jiný. Došel k závěru, že se usmívá nervózně. Že na něco čeká, ale nebyl si jistý na co. Proč mu to prostě nepoví? Vždyť proto za ním vůbec přišla. Tohle jako by lidé dělali pořád. Mátlo ho to.

„Já jsem Mackenzieová,“ řekla.

No, aspoň něco do začátku. Představila se.

„Vy jste detektiv seržant Cross.“

Proč mu lidi pořád vykládají, kdo je?

„Ehm, těší mě.“ Znovu se odmlčela, kdyby chtěl Cross náhodou zareagovat. Nechtěl. A tak odešla. Díval se, jak se vzdaluje, a pak obrátil pozornost k tělu u svých nohou.

Byla to mrtvola staršího muže, podle prvního dojmu mu mohlo být tak kolem osmdesátky. Obličej měl poznamenaný tím, že v poslední době podle všeho žil na ulici. Ačkoli u bezdomovců byl věk poněkud amorfní veličinou. Cross už se setkal s několika, u nichž by přísahal, že jsou v důchodovém věku, ale pak zjistil, že je jim jen něco málo přes třicet. Prohlédl si toho muže. Byl umazaný, kabát měl zatvrdlý špínou a v pase převázaný provázkem. Nebyl oholený a pod dlouhými nehty uvízly půlměsíce černé špíny. Z těla zaváněl odér vyčpělého alkoholu, který potíral pach hniloby a podzimního tlení, jímž se vyznačovalo časné ráno. Vůni, jakou Cross při ohledávání těla vždycky ocenil. Ukotvovala ho. Byla to čichová obdoba toho, když člověk ve snaze ubránit se mořské nemoci na pohybující se lodi upírá zrak k horizontu.

Uniformovaní policisté ke Crossově nelibosti vyhodnotili, že se jedná o následky „bitky bezdomovců“, a tím pádem o případ ztratili zájem. On si byl ale už teď dost jistý, že se pletou. Stařík totiž i po smrti držel v ruce tašku s nějakými zbytky jídla a šesti plechovkami silného cideru. Cider byl životodárnou mízou ulice, a pokud si člověk na alkohol náhodou nepotrpěl, mohl jím platit lépe než zlatem.

Cross se mrtvému zadíval do tváře. Kdo byl ten člověk? Jak skončil zrovna tady? Takhle? Jaké životní události ho dovedly k tomuto okamžiku? Co měl za sebou?

Takovéhle případy ho vždycky přitahovaly. Případy lidí bez majetku. Outsiderů. Byli mu blízcí, protože mezi ně v mnoha ohledech sám patřil. Byl vyděděnec, hříčka přírody, která mezi ostatní nezapadala – někdo, s kým se nebylo radno zaplétat, bylo lepší projít kolem, vyhnout se mu. To ho na vraždách zajímalo především. Možnost propůjčit oběti hlas, když už se sama ozvat nemohla. A pokud obětem nikdo nenaslouchal ani zaživa, byly o to zajímavější. Samotáři, co neměli po smrti zastání. Přátele ani rodinu, kteří by zahrnuli policii otázkami a dožadovali se vysvětlení, k čemu došlo.

Crossovi volali, zrovna snídal u Tonyho. Jídal v té kavárně v Redlandu každé ráno, a každé ráno jedl přesně totéž. Lépe řečeno každý pracovní den ráno, pokud tedy někam nejel, ale to se stávalo jen zřídkakdy. Pro Crosse to bylo šikovné, protože bydlel v malém bytě přímo nad kavárnou. Ráno tam přišel a sedl si k obvyklému stolu, na němž stála trochu nepatřičná oprýskaná plastová cedulka „rezervace“. V kavárně si zrovna dopřávala anglickou snídani skupinka pravidelných hostů. Zedníci, taxikáři s peněženkami položenými uprostřed stolu, penzisté, kteří byli takhle brzy vzhůru čistě ze zvyku a doufali, že je někdo pozdraví a dodá jim pocit, že stále ještě náleží k lidskému společenství. Muži začtení do bulvárních novin. Zákazníci byli vesměs muži. O víkendech sem Cross nechodil, třebaže to měl tak blízko. O sobotách a nedělích sem totiž Tony pouštěl mladý pár, který tu chystal brunche. Samá zastřená vejce, avokáda, huevos rancheros, caffè latte, smažené kukuřičné placičky, uzený losos a crème fraiche. Mladí si to tu nesmírně oblíbili, a Tony si tudíž mohl vzít dva dny volna, Crossovi to nicméně nevyhovovalo. Ne že by se mezi vousatými hipstery cítil nesvůj – s tím se přece jen potýkal dnes a denně. Na dlouhou frontu, která takřka nemizela, ale trpělivost neměl. Dogger a Whiff – tak se dvojice jmenovala – mu nabídli, že může předběhnout. Příšerný návrh. Na přednostní zacházení by za nic na světě nemohl přistoupit; byl přece policista. Předtím tu tři dny v týdnu vařili dva Thajci, podávali thajské jídlo. Osvědčili se natolik, že si mohli dovolit – s Tonyho posvěcením a nemalým finančním příspěvkem – otevřít v nedaleké čtvrti Saint Pauls vlastní podnik.

„Dobré ráno, Georgi.“

„Dobré ráno, Anthony.“

Cross byl jediný zákazník, který mu tak říkal. Když sem poprvé vstoupil, uviděl nade dveřmi licenci opravňující k prodeji alkoholu vystavenou na jméno „Anthony Korsan“ a od té doby to jméno používal. Nikdo ho neopravil, a tak neměl důvod cokoli měnit. Tony k němu přišel se šálkem čaje a talířkem. Všichni ostatní pili z hrnků. Postavil čaj před Crosse a sundal ze stolu cedulku „rezervace“. Cross pak vytáhl z kapsy vidličku a nůž a rozprostřel si do klína papírový ubrousek.

Objednávat si nemusel. Tony věděl, co si dá, a tak po chvíli dorazil společně s číšníkem ke Crossovu stolu a donesli mu snídani. Nesestávala z ničeho mimořádného, jen byly všechny její součásti podávány na samostatných talířcích.

Smažené vejce.

Slanina.

Žampiony.

Toast.

Fazole.

„Bon appétit,“ popřál mu Tony a postavil před Crosse další, prázdný talíř.

„Merci,“ odpověděl Cross.

Cross si na talíř opatrně přendal vajíčko, opatrně odkrojil bílek a snědl ho. Potom rozložil na talíř tři plátky slaniny tak, aby byly od jeho kraje stejně daleko a prostřední plátek se nacházel pod žloutkem. (Tony v kuchyni dohlédl na to, aby byly všechny plátky stejně dlouhé.) Zazvonil mu telefon. Cross se nejdřív podíval, kdo volá, pak to zvedl.

„Cross… Za chvíli tam budu.“

Vrátil se nicméně ke své snídani, rozbil žloutek plátkem slaniny, který se nacházel vlevo. Jedl a vyhlížel oroseným oknem ven, sledoval život na ulici. Za pětadvacet let, co tu žil, se zdejší oblast proměnila. Nastěhovalo se sem hodně majetnějších lidí a povaha okolních obchodů se tomu přizpůsobila. Mnohé teď nabízely zakázkové, luxusnější zboží. Pekárna, michelinská restaurace, drahé zahradnictví. Jako by sousední bohatší čtvrti Clifton došlo místo, a tak se neúprosně rozlila přes Whiteladies Road do Redlandu. Rozpoznával některé místní lidi, kteří se takhle zrána věnovali svým každodenním činnostem. Bavil se tím, že si vytvářel smyšlený obraz jejich životů, jejich povolání, manželského stavu i sexuality. V duchu si poskládal alternativní Redland, kde sám určoval společenské role a osobnostní profily.

Když Cross dorazil na místo činu, jež se nacházelo na okraji parku Downs, poblíž soutěsky řeky Avon, zadržel ho uniformovaný policista. To pro něj nebylo nic neobvyklého, a v mnoha ohledech to bylo celkem pochopitelné. Přijel na kole, v neonově zelené helmě, na níž měl připevněné blikající světlo a digitální kameru, v reflexní cyklistické bundě, kolem kotníků měl reflexní spony na kalhoty a přes rameno batůžek. Vypadal spíš jako excentrický, roztržitý padesátiletý učitel zeměpisu, který se ztratil cestou na orientační výlet, než jako službu konající detektiv seržant z oddělení vražd pro oblast Avon a Somerset.

„Promiňte, ale za tuhle pásku nesmíte,“ oznámil mu policista.

„Jistě; já mám… Někde mám…“ Cross si prošacovával kapsy. Vůbec ho to neobtěžovalo, vlastně naopak – byl rád, že ten mladík plní svoje povinnosti. Pokud ho policista neznal, samozřejmě bylo potřeba, aby zjistil jeho totožnost. Chtěl-li by to Cross brát do důsledků, vlastně by neváhal tvrdit, že policista by ho měl legitimovat, i kdyby věděl, o koho jde. Cross věřil v pořádek, v dodržování všech náležitostí a předpisů. Kdyby jeho víru sdíleli všichni, život by byl o hodně jednodušší. Když konečně sundal batůžek, přistoupila k nim detektiv seržantka Otteyová, nezadaná černoška před čtyřicítkou, matka dvou dětí. Ta byla momentálně Crossovou pracovní partnerkou.

„To je v pořádku, patří k nám,“ ujistila policistu.

„Detektiv seržant Cross,“ informoval policistu, a ten zvedl pásku, aby mohl detektiv seržant projít.

„Omlouvám se.“

„Není důvod k omluvám; děláte svou práci,“ odpověděl Cross.

Zůstal nicméně na místě a s očekáváním pohlížel na policistu, který se následně zeptal: „Potřebujete ještě něco, pane?“

„Detektiv seržant Cross, identifikační číslo 2117 a čas je…“ Podíval se na hodinky. „9.04.“

Policista byl zmatený.

„Kvůli protokolu,“ objasnil Cross.

„Má pravdu,“ potvrdila Otteyová. „Měl byste si zapisovat všechny, kteří vstupují na místo činu a odcházejí z něj.“

„Ach, ano. Samozřejmě,“ souhlasil policista. Vytáhl sešit a poznamenal si Crossovy údaje. Detektiv přihlížel.

„2117… Přesně tak.“ Cross se obrátil a trochu ho překvapilo, že Otteyová už míří pryč.

„Josie?“ Zarazila se a otočila.

„Detektiv seržantka Otteyová 3472. Přišla jsem asi před čtvrthodinou,“ řekla a Cross se díval, jak si to policista zapisuje. Potom se spokojeně vydal i s kolem za ní. Otteyová věděla, že bude následovat nezbytná přednáška. Cross takovéhle věci prostě nedokázal nechat být. Vlastně nejen to. Opravdu ho to rozrušovalo. Když se nedodržovaly dané postupy, nezvládal to.

„Je to hodně důležité,“ informoval ji vážně.

„Já vím, ale jsem jediná, kdo tu je,“ odpověděla.

Vrhl na ni pohled, který dobře znala. Pohled, jímž vyjadřoval, že čeká, až mu přizná, co už je mu zřejmé. Že mu neřekla celou pravdu. Že mu předložila něco, co jeho otec nazýval bílou lží, další pojem, který nikdy nepochopil. Proč by se lež měla nějak odlišovat jen proto, že má určitou barvu? Proč neexistovaly jinak zbarvené lži, třeba červené nebo žluté? Naučil se nicméně, že logika tu jde stranou a tahle lež neznamená zásadní, hroznou lež se závažnými důsledky.

„Kromě lidí z místní policejní jednotky. Nic se nestalo,“ pokračovala.

Zastavil se a podíval se na ni.

„Dobře, dobře; řeknu všem, aby se zapsali,“ podvolila se.

Díky své posedlosti pořádkem a systémem byl Cross, co se týkalo objasněnosti, jedním z nejúspěšnějších detektivů v oddělení vražd u policejní divize pro oblast Avon a Somerset. Devadesát sedm procent jeho případů vyústilo v úspěšné obvinění. Uměl skvěle dedukovat a jeho schopnost vést výslech byla – dalo by se říct – legendární, skutečně fascinující však byl způsob, jak detailně dovedl předestřít případ prokuratuře a jak pečlivě shromažďoval důkazy. To, jak neochvějně, otrocky lpěl na procesních postupech a podobných záležitostech, bylo pozoruhodné, byť pro jeho kolegy někdy také frustrující.

Státní zastupitelé si libovali, když na spisu uviděli jeho jméno, protože věděli, že vše bude do puntíku promyšleno a dopodrobna vysvětleno. Procesní záležitosti, evidence důkazních materiálů i soudní příkazy byly řádně vedeny. Nepřicházely v úvahu „zkratky“, jimiž si vypomáhali někteří policisté a které často ústily v zatčení, ale před soudem v jejich důsledku ty případy nikdy neobstály. Nevážili si však jen jeho nesmírné efektivity, cenili si především toho, jak zručně dovedl z pachatelů dostat usvědčující informace. Žádný jiný příslušník policejního sboru nevyužíval odpověď „bez komentáře“ s takovou smrtící precizností. Když podezřelí zodpověděli na radu právníka sled pečlivě vybraných otázek „bez komentáře“, Crosse to nesmírně potěšilo, protože si mohl vytvořit obrázek o tom, co se – jak se domníval, anebo v některých případech i věděl – stalo, pokud jim zatajil určité drobné důkazy. Když měl pocit, že nazrál čas a oni se ponořili dostatečně hluboko, důkazy jim předložil. Potom museli své „bez komentáře“ změnit a nějak odpovědět, což v podstatě dokládalo jejich vinu. Byla to hra jako šachy a Cross byl velmistr.

To ale oni netušili.

2

„Víte jistě, že jde o vraždu?“

Cross a Otteyová stáli před stolem šéfinspektora Carsona. Pětatřicetiletý Carson působil jako někdo, kdo to u policie dotáhne daleko. Ne že by byl skvělý detektiv nebo že by měl nějaký zvláštní policejní šestý smysl, ale neomylně z něj vyzařoval duch politika. Ne úplně v machiavelistickém slova smyslu; spíš prostě poznal, kdy má bojovat a kdy se vzdát. Koho podpořit a koho naopak ne, a kdy onu podporu vyjádřit. Měl vynikající instinkt na loajalitu, ze které může něco kápnout. Po kariérním žebříčku se rychle pohyboval vzhůru, a to zdánlivě bez námahy. Ne nadarmo si vysloužil přezdívku „budoucí policejní náčelník“; čím vyšší postavení měl, tím častěji používal výraz „širší perspektiva“. Vždy se vyznačoval schopností neomezovat se na to, co měl přímo před sebou, ale brát v potaz celý kontext. Tato schopnost, dlužno poznamenat, Crosse iritovala a občas negativně ovlivňovala to, co se bezprostředně řešilo.

„Ptal byste se stejně, kdyby to nebyl bezdomovec?“

„To není fér, seržantko Otteyová, a vy to dobře víte,“ namítl Carson.

„Je to vražda,“ poznamenal Cross s vědomím hrozícího nebezpečí, že se rozhovor může stát zbytečně konfrontačním, což je připraví o čas.

„No, pokud byl obětí i pachatelem bezdomovec, bude to o hodně složitější,“ odpověděl Carson.

„Ne,“ ohradil se Cross.

Carson se na něj podíval, netušil, co tím myslí.

„Nejde o konflikt mezi bezdomovci,“ upřesnil Cross.

„Na místě zůstaly plechovky se ciderem,“ objasnila Otteyová.

„Co když pachatel zpanikařil, a proto je tam nechal?“ zkoušel Carson.

„I tak to byla vražda, ať ji spáchal kdokoli,“ upozornil Cross.

Carson se chvíli odmlčel, pak se podíval do počítače a něco v něm hledal.

„Pět uniformovaných policistů a dva detektivové,“ poznamenal mrzutě.

„Cože? Potřebujeme víc lidí. To je k smíchu,“ odpověděla Otteyová.

„Z mojí pozice ne, Otteyová,“ namítl Carson.

Cross tuhle část procesu nesnášel. Bylo to v policejní práci něco nového, něco, co se vzhledem k nezbytným úsporám v policejním sboru nicméně záhy stalo normou. Dohadování o zdroje – základní, nezbytné zdroje. Různé týmy bojovaly o omezené statky. Velice často to připomínalo konkurenční boj mezi všemi inspektory a seržanty; ten, kdo si urval vyšetřování pro sebe, měl přístup k více zdrojům než ostatní. Atmosféře v oddělení to bůhvíjak nepřispívalo. Crossovi vadilo, když si nějaký detektiv vykračoval po nově přidělené kanceláři se samolibým výrazem, který prozrazoval, že právě zabodoval, a když se tak stalo na úkor některého z kolegů, úspěch byl tím sladší. Cross, stejně jako spousta jiných policistů, se k policii dal, protože chtěl prošetřovat kriminální činnost – což ho odlišovalo od některých machističtějších kolegů, kteří se museli mermomocí vyjadřovat o „potírání zločinu“, jako by byli postavy z marvelovských komiksů. Nechtěl soupeřit o zdroje či ospravedlňovat potřebu těch nejzákladnějších prostředků k tomu, aby mohl pracovat. Nechtěl se utkávat o „límečky“ – což byl další výraz, který nesnášel –, aby vylepšil skóre oddělení. Popravdě neměl rád žádný policejní slang, protože ho vnímal jako vyjádření ledabylého, a zároveň agresivního postoje k práci policie. Systém, který tu byl údajně od toho, aby jim pomáhal, se postupem času, nenápadně stal jejich nepřítelem.

„Potřebujeme víc lidí, pane. Nemáme se čeho chytit. Tím, že šlo o bezdomovce, bude zapotřebí zapojit posily. Nejsou tu žádné vazby, žádný život…“ zaprotestovala Otteyová.

„O kterém bychom věděli,“ přerušil ji Cross. „Ten člověk nějak žil, a je velice pravděpodobné, že ať už jeho život vypadal jakkoli, z nějakého důvodu vyústil v tenhle nešťastný závěr.“

„Pár jich přidat můžu,“ prohlásil Carson, jako by to byl obrovský ústupek.

„No, aspoň něco,“ povzdechla si Otteyová.

„Jedna z nich je nová. Je tu první den,“ pokračoval Carson.

„Super, takže navíc ještě babysitting,“ utrousila seržantka.

„Co to s váma dneska je, Otteyová?“

„Nic. Pane.“

„Ráno jsem ji poslal na místo činu. Vy jste ji neviděli?“ zeptal se Carson.

„Ne.“

„Já ji tam možná potkal,“ uvažoval Cross.

„Možná?“ nechápal Carson.

„Nevěděl jsem, kdo to je.“

„Aha, takže se jí předpokládám dostalo Crossova typického projevu na uvítanou, společně s nezbytným povzbudivým objetím,“ poznamenal Carson sarkasticky.

„Ne, neobjal jsem ji,“ ohradil se Cross.

Ne že by Carson někdy zapomněl, že humor a ironie jsou v Crossově případě čirým plýtváním. Jen si prostě občas nemohl pomoct.

„Vždyť ji neznám,“ pokračoval Cross v reakci na Carsonovu poznámku. „A i kdybych lidi objímal – což globálně vzato nedělám, a vy si toho jste zcela jistě vědom –, bylo by to naprosto nepatřičné.“

„Dělá si srandu, Crossi,“ vysvětlila Otteyová.

Cross se na ni chvíli díval a pak odešel. Jeho parťačka se v poslední době stala styčným důstojníkem mezi ním a ostatními lidmi z oddělení. Od té doby, co spolu pracovali, popravdě řečeno působila jako komunikátorka mezi ním a zbytkem světa – tlumočila mu a omlouvala se za něj. Neměla z toho valnou radost. Než se vypracovala na svou současnou pozici u policie, tvrdě dřela, a počítala s dalším rozvojem kariéry. To, že byla samoživitelka a černoška, by jí dřív v postupu bránilo. Předsudky vůči rase a pohlaví i nezbytný předpoklad, že coby matka se nemůže zároveň plnohodnotně věnovat práci, časem ztratily na síle. Vděčila za to termínu, který se momentálně hojně probíral. Diverzita. A ona té debaty hodlala maximálně využít. Proč taky ne? Zasloužila si to.

„Měli jsme dohodu. Slíbil jste mi, že na příštím případu bude dělat s někým jiným,“ připomněla teď Carsonovi, když osaměli.

„To bohužel nebude možné.“

„Jak to?“

Vteřinu na ni pohlížel a rozmýšlel si odpověď. Její detektor oblbování byl dnes ráno podle všeho plně funkční.

„Nikdo jiný s ním nechce pracovat,“ prohlásil.

„Tak proč bych s ním sakra měla dělat já?“ odsekla.

„Protože vám to jde dobře. Jste obětí vlastního úspěchu.“

„Tohle na mě nezkoušejte.“

„Pokuste se tenhle případ nějak zvládnout a pak to přehodnotíme.“

„To jste říkal už posledně,“ kontrovala.

Spolupráce s Crossem byla sice za trest, nicméně měla i jednu světlou stránku. Otteyová by se s tím za nic na světě nikomu nesvěřila, ale hodně se od toho člověka naučila. Víc, než by jí bylo příjemné přiznat. Jenže to nemínila Carsonovi zas tak moc usnadňovat.

„Navíc jsme se dost jednoznačně shodli, že přidělovat k Georgeovi úplného nováčka není dobrý nápad.“

„Oddělení kriminálního vyšetřování má za to, že od člověka s nejvyšší mírou objasněnosti se nováčci mohou něco naučit, navzdory jeho… odlišnému způsobu práce.“

Otteyová si ho prohlížela. Nepřesvědčil ji.

„Podívejte, kdybyste měla v nemocnici vynikajícího chirurga, se kterým by to nebylo snadné a neúmyslně by lidi rozčiloval, taky byste mladším lékařům nebránila, aby mu asistovali na sále, že ne?“

Nijak neodpověděla, částečně proto, že to, co říkal, dávalo svým způsobem smysl, ale také proto, že tuhle hádku nemohla vyhrát.

„Jen ho trochu usměrňujte.“

„On se usměrnit nedá.“

„Ale vycházíte s ním.“

„Občas, jenže pak vždycky udělá něco, kvůli čemu bych ho nejradši zabila.“

3

Cross vešel do márnice, jejíž interiér ostře kontrastoval s viktoriánskou budovou, ve které se nacházela. Byla bez poskvrnky, moderní a veskrze funkční. Ukázal identifikační průkaz patoložce, ženě přes třicet. Povzdechla si. Zase ten otravný chlap.

„Víte, legitimaci mi nemusíte ukazovat pokaždé, když sem přijdete.“

Takový nesmysl; předpisy přece požadovaly, aby se v každém bodě vyšetřování identifikoval. Skutečnost, že to zpravidla nikdo jiný nedělá, na tom nic neměnila. Nevšímal si jí a přešel k tělu na kovové desce. Cross měl márnici rád. Ne z nějakého zvráceného či morbidního zájmu o smrt, nýbrž protože to pro něj byla oáza klidu. Nerušily ho tu přebytečné hlasy. Středobod vyšetřování měl přímo před sebou. Soustředilo to mysl. Crossovi se pak lépe uvažovalo. Prohlédl si zabarvení na čelisti toho muže a její nepravidelný tvar.

„Zlomená?“

„Ano. Přeražená. Mohla to být pěst nebo nějaký předmět. Zatím to nedokážu stanovit přesně. Ale příčinou smrti bylo zardoušení. Má přerušenou průdušnici. Muselo to být hodně násilné.“

Crossovi v kapse zavibroval mobil. Zvonění si nikdy nezapínal; vibrace nevadily toku jeho myšlenek tolik jako hlasité vyzvánění, které ho občas vyvádělo z míry. Zkontroloval telefon. Byla to Otteyová. Jistě chtěla vědět, kde je. Naštvalo ji, že odešel z kanceláře a neřekl jí kam. Hovor odmítl, vrátil telefon do kapsy a zaměřil pozornost opět na mrtvolu. Patoložka dál vyjmenovávala, na co přišla.

„Na tašce je krev – možná se s ní ohnal a zasáhl jednou plechovkou útočníka – a pod nehty trocha kůže; je těžké to určit přesně, měl pod nimi docela dost špíny.“

„Ale určitě to byla vražda.“

„Bezpochyby. Byl uškrcen.“

„Něco dalšího?“

Od kohokoli jiného by tahle otázka vyzněla prostě, jenže protože ji pronesl Cross, navíc tím svým tónem, bylo jí jasné, že si všiml něčeho, co ona přehlédla, a teď si bude muset vyslechnout narážky na to, že by její práci zvládl lépe než ona. Neměla nicméně na vybranou. Nic dalšího totiž nezjistila.

„Zatím ne.“

Přešel ke krabici latexových rukavic a užuž si je chtěl navléknout, ale pak si vzpomněl, jak mu Otteyová minule vysvětlila, že se takový postup může jevit jako urážlivý. Takže i když pořád nechápal, proč to tak musí být, obrátil se k patoložce a ve snaze o zdvořilost se zeptal: „Můžu?“

„Co?“

„Podívat se zblízka?“

„Opravdu je to nutné?“

„No, to nevím, dokud se nepodívám.“

„Naznačujete, že nezvládám svou práci?“

Přesně proto se nezdržoval zdvořilostmi. Stejně by nikdy nefungovaly. Jednat přímo je mnohem rychlejší. Ušetří to čas, a lidi ví přesně, jak se věci mají.

„Na tohle skutečně nemám čas. Můžu si to tělo prohlídnout, nebo ne?“

Takhle to je pokaždé, úplně pokaždé, pomyslela si. Co to hledá?

„Jistě, proč ne?“

Cross si opatrně natáhl gumové rukavice a začal starce ohledávat. Co se mrtvých těl týkalo, nebyl nijak přecitlivělý a nechápal, proč se toho kolem nich někdy tolik nadělá. Samozřejmě pokud neměla nějaká obzvlášť ošklivá zranění, což by dávalo smysl. Jenže tohohle člověka zardousili a teď prostě jenom nedýchal. Byl studený. Měl zvláštní barvu. Žilky na nose, které mu popraskaly vlivem alkoholu, zmizely, gravitace krev přesunula z obličeje směrem k zadní straně lebky. To ale bylo všechno. Nebylo se čeho obávat. Zvedl mužovu levou ruku a zblízka si ji prohlédl.

„Měl na sobě snubní prsten? Na prsteníčku je nepatrný otlak.“

„Je tamhle, spolu s tím druhým.“

„S ‚druhým‘?“

Patoložka přešla k hliníkovému stolku po straně, kde leželo několik průhledných sáčků na důkazní materiál. Jeden zvedla a ukázala mu ho. Byly v něm dva snubní prsteny, jeden přivázaný na kusu provázku.

„Ten druhý měl zavěšený kolem krku.“

„A to vám nepřipadalo podstatné?“

„Jsem soudní patoložka, ne detektiv.“

Pokud nesla její poznámka stopy sarkasmu, Cross by si toho normálně nebyl vědom. V rozpoznávání tónu se však zlepšoval, a byl si poměrně jistý, že je podrážděná. Navíc měla pravdu. Detektivní práce byla na něm, ona měla pouze předložit svá lékařská zjištění. Vzal si od ní sáček a pečlivě prsteny prozkoumal. Rozhlédl se, něco hledal, a ona mu automaticky podala lupu, za kterou nepoděkoval. Byl příliš zaujatý na to, aby si vzpomněl, že má v takové situaci vyjadřovat vděk. Prsteny byly totožné. Jeden o malinko menší a méně oblýskaný. Uvnitř bylo vyryté datum a propletené iniciály H, L a C.

„Ten člověk byl vdovec. Na krku nosil prsten své zesnulé ženy. Soudě podle porovnání, jak je každý z prstenů obnošený, zemřela už před nějakou dobou. On měl v minulosti hodně spravované zuby. Byly to rozsáhlé a dost nákladné zákroky. Mohla byste mi jeho chrup vyfotografovat, zrentgenovat a snímky mi poslat?“

„Ano.“

Cross se muži podíval zblízka na oči a pak se sehnul, aby je prozkoumal ze strany.

„Neprohlížela jste mu oči.“

„Pochopitelně, že jsem je prohlížela.“

„Má kontaktní čočky.“

Načapal ji. Měla na sebe vztek. Jak jí to mohlo uniknout?

„Toho jsem si naprosto vědoma.“

„Takže je běžná praxe nechávat je na těle?“

Nic neřekla. Někdo jiný by to v podobné situaci vyslovil s náznakem určitého triumfu. Cross však ne. Ten byl jen toho názoru, že kdyby lidé dělali svou práci pořádně, ušetřila by se tím trocha času.

„Mohla byste je prosím vyndat?“

„Jistě.“

Všiml si, že když je pinzetou vyjímala, počínala si velice opatrně. Zřejmě stejně opatrně, jako kdyby byl dotyčný živý. Cross ten detail ocenil. Očividně s mrtvými soucítila. Měl tu zkušenost, že patologové obdaření tímto přístupem zpravidla zjistí o mrtvých víc než ti ostatní. Jeden z jeho oblíbených patologů mluvil o mrtvolách jako o „klientech“ – to už bylo na Crossův vkus trochu moc, ale chápal, co ho k tomu vedlo. Tahle patoložka se nicméně dnes dopoledne zdála poněkud z formy. Odložila čočky do misky a tu mu podala.

„Připadají vám jako běžné čočky?“

„Jsou možná trochu větší,“ odpověděla stroze.

„To jsou sklerální čočky, používají se při onemocnění zvaném keratokonus, kdy je rohovka vyklenutá a běžné čočky nepadnou. Skléra je oční bělmo, a jak vidíte, ta čočka ho překrývá.“

Patoložka byla naštvaná; co je skléra, pochopitelně setsakra dobře věděla, a měla si těch čoček všimnout, jenže sklerální čočky překrývají takřka celé oko, takže je snadno přehlédla, navíc to nebylo něco, po čem by pátrala u bezdomovce.

„Měl jsem za to, že tohle všechno budete vědět. Na druhou stranu byste mohla namítnout, že jste patoložka, a ne oftalmoložka.“

Odešel. A jí jeho nezdvořilost vyrazila dech.

4

Otteyová už se ani nesnažila vyptávat se lidí v kanceláři, kam asi tak mohl Cross vyrazit. Nebylo tomu tak ani tolik proto, že stejně nikdy nevěděli, kam se mohl vydat, ale spíš proto, že se pro své neustálé tápání, kde se asi tak Cross nachází, stala terčem posměchu, a vzhledem k tomu, že se k partnerství s tím chlapem dvakrát neznala, byl ten vtip hodně otřepaný. Čekala tedy trpělivě, až se vrátí, a snažila se budit dojem, že všechno běží podle plánu a je tak, jak má být.

Cross se po chvíli vrátil a sestavoval si u sebe v kanceláři seznam. Rád si sepisoval, co je potřeba udělat. Ještě raději si ale každý úkol odškrtával, když byl splněný. A obzvláštní uspokojení mu přinášel fakt, že pokud seznam sepíše ve správném, logickém sledu, může si položky odškrtávat postupně odshora dolů. Z toho měl mimořádnou, třebaže poněkud dětinskou radost.

Kromě Carsona byl Cross u nich v oddělení jediný, kdo měl vlastní kancelář. Všichni ostatní detektivové měli stůl ve sdílené úřadovně. Bylo to proto, že nesnesl hluk. Ne že by ho cizí telefonáty a hovory rušily. Prostě mu hluk vadil. Byl pro něj doslova nesnesitelný; způsoboval mu takřka fyzické problémy. Než jeho nadřízení pochopili, že se nejedná o nějaký předstíraný výstřední vrtoch, byl po mnoho let často k vidění, jak sedí na schodech v zadním traktu budovy a pilně pracuje, vděčný za ticho, které mu schodiště skýtalo.

Ozvalo se klepání na dveře. Aniž vzhlédl od seznamu, zavolal: „Pojď dál.“

„Mohl bys prosím neodcházet beze mě?“ žádala ho Otteyová.

„Mluvilas se šéfinspektorem Carsonem,“ namítl.

„Měl jsi počkat.“

„To by pro mě byla ztráta času.“

„To možná ano, ale mně by to ušetřilo přinejmenším půlhodinu usmiřování rozčilené patoložky, kterou jsi podle všeho obvinil, že nestačí na svou práci.“

Teď už hlavu zvedl, protože zjistil, že když člověk prohlašuje něco, co odporuje tvrzení druhého, je to nejefektivnější způsob, jak sdělení předat.

„To není přesné. Uniklo jí několik klíčových věcí, na které by přišla, kdyby naši oběť prohlédla řádně a detailně.“

„A tys jí to řekl.“

„Nemusel jsem.“

„Máme být tým a jako tým bychom byli o hodně výkonnější, kdybych po tobě nemusela pořád zametat. Vždyť jsi sám říkal, že ti dělá potíže komunikovat s lidmi.“

„To jsem nikdy neřekl. Komunikaci zvládám velice dobře,“ ohradil se Cross.

„Lidem tvoje chování vadí. Dopaluješ je.“

To byla samozřejmě pravda a on to věděl, takže jediným východiskem bylo změnit téma.

„Mám pro tebe ty podklady na brífink,“ řekl a předal jí desky s papíry.

„Když jsi tak skvělý komunikátor, můžeš tu schůzku vést ty.“

Podíval se na ni, ten návrh ho velice šokoval.

„Víš přece, že to nezvládnu.“

Místo odpovědi hodila desky prudce zpátky na stůl, což ho samozřejmě polekalo, a spěšně vyšla do open spaceu, kam už dorazil Carson, aby si hlášení vyslechl.

Carson se rozhlédl po místnosti – bylo tam pět uniformovaných policistů, pár administrativních sil a ještě jeden detektiv.

„Fajn, jsme tu všichni.“

„Víc nás nebude?“ Otteyová věděla, kolik lidí je na případ přiděleno, ale když ten počet viděla v reálu, šokovalo ji to. Proto se rozhodla zopakovat: „Víc nás nebude?“

„Josie, už jsme to probírali,“ odpověděl Carson unaveně.

„To jako vážně?“ Stejně jako mnozí další už měla dost kritiky ze strany médií a veřejnosti na adresu fungování policie, když za to řadoví zaměstnanci prostě nemohli. S tím, co měli, se prostě víc zvládnout nedalo – tuhle mantru opakovala přátelům u tolika kuchyňských stolů, až už i jí přišla otřepaná. Carson si uvědomil, že tam není Cross.

„Kde je George?“

„Je na mě naštvaná, protože jsem vyrazil za patoložkou bez ní.“ Cross upíral zrak na stůl, nedíval se ani na Otteyovou, ani na Carsona. Při výslechu neuhnul pohledem před těmi nejdrsnějšími muži, ale při normálních společenských interakcích se konfrontaci vždycky vyhýbal.

„Je to pravda?“

„Ví moc dobře, že hlášení nezvládnu.“

„Josie?“

Otteyové se na tenhle rozhovor nechtělo plýtvat časem. Carson Crosse při sporech nebo odlišnostech v názoru na případ vždycky podpořil, což bylo o to protivnější, že měl skoro pokaždé pravdu. V tuhle chvíli tedy jen popadla papíry, které mu předtím nechala na stole, a zamířila zpátky do kancelářského prostoru. Carson šel za ní, pak vstal i Cross a vyrazil taky, ale místo aby se posadil k ostatním, vzal si židli a postavil si ji ke dveřím v zadní části místnosti. Zdálo se, že to dělá pro případ, kdyby chtěl rychle uniknout, což v podstatě odpovídalo. V podobných situacích vždy potřeboval být blízko východu; kdyby mu něco vadilo, mohl pak tiše vyklouznout, aniž by si toho někdo všiml. Mohl ho vykolejit hluk, hádka, nebo dokonce něco tak podružného jako fix skřípající o tabuli – což se stávalo až příliš často, než někoho napadlo, že prostě stačí fixy před použitím zkontrolovat. Rozdíl mezi Crossem a ostatními nicméně spočíval v tom, že on tu nebyl proto, aby si vyslechl informace – podklady ostatně většinou připravoval on –, ale proto, aby si vyslechl otázky, které vyvstanou. Většina jich byla popravdě bezpředmětná a banální, ovšem občas se někdo zeptal na něco, co obrátilo jeho myšlení nečekaným směrem. Otteyová začala číst z papírů.

„Kerakotonus je poměrně vzácný…“

Cross udělal grimasu. „Keratokonus, je to keraTOKOnus,“ přerušil ji.

„Možná bys to raději přečetl sám,“ navrhla.

„Nene, vím, o co ti jde, ale to nic nemění na tom, že se jedná o keratokonus a bylo by vhodné, kdyby všichni v téhle místnosti věděli, jak se to správně vyslovuje, než začnou obvolávat místní oftalmology a pátrat po předpisech na sklerální kontaktní čočky, čímž je vzápětí pověříš.“

Otteyová se podívala na Carsona. S tímhle se musela potýkat celý pracovní den. On na to narážel jen občas. Oplatil jí neutrálním úsměvem, který naprosto o ničem nevypovídal. Pokračovala.

„Keratokonus je poměrně vzácný; počet případů kolísá od stovky po šest set na sto tisíc obyvatel,“ vyjmenovávala. „Oběť měla sklerální čočky, které se při tomto onemocnění používají. Vyznačují se tím, že překrývají celé bělmo. Skutečnost, že je ten člověk, podle všeho bez domova, měl, je sama o sobě pozoruhodná. Musíme zjistit, odkud se vzaly. Je to specifický výrobek, takže běžné optiky můžeme vynechat. Zaměřte se na zavedenější, specializovanější pracoviště a zjistěte jména všech, komu je za posledních deset let nebo tak nějak předepsali.“

Ozval se jeden z uniformovaných policistů. „Myslíte, že to je někdo místní?“

„Myslím, že lze bezpečně usuzovat…,“ spustila Otteyová.

„Usuzovat není nikdy bezpečné,“ vyhrkl Cross. Pevně věřil tomu, že domněnky směřují k nedostatečně informovaným, anebo spíš neinformovaným vyšetřovacím postupům a mají za následek mrhání cenným, a v poslední době také omezeným policejním časem.

„Domněnka vyžaduje určitý soubor okolností, chcete-li faktorů, které ve své kombinaci vedou k pravděpodobnému závěru. My žádné faktory ani okolnosti nemáme, a proto momentálně nemůžeme formulovat jakýkoli úsudek, ať už bezpečný, nebo naopak,“ dodal.

Všichni se teď dívali na Crosse, což mu nevyhovovalo, a tak udělal to, co v takových chvílích dělal vždycky, a odešel dveřmi šikovně situovanými po jeho levici. Otteyová se odmlčela na dobu nutnou k tomu, aby její podrážděnost pominula, a pak navázala.

„Dobře, takže pro začátek zapátrejte mezi místními optiky – Steve, Monty.“

„Neměli by to mít na starosti lidi z kanceláře?“ zeptal se jeden z detektivů.

„Proč?“

„No abychom, když už jsme detektivové, mohli dělat konkrétní policejní práci, a ne dva dny sedět u počítače a někoho obvolávat.“

„Fajn, chápu. Dave a Briane – optiky zařídíte vy. To je všechno, díky. Pane?“

Carson se postavil. „Naše oběť je bezdomovec a pravděpodobně alkoholik, ale je to oběť a dostane se jí stejné úcty a pozornosti, s jakou naše oddělení přistupuje ke všem obětem. Rozuměno?“ Prohlásil to dost pompézně, jako by to bylo něco, co by on sám udělal automaticky, ale u nich si tím jistý být nemohl, pokud jim to nepřipomněl. Brífink byl u konce.

5

Alici Mackenzieové bylo čtyřiadvacet let. Před osmnácti měsíci promovala bez jasné představy o tom, co by chtěla v životě opravdu dělat, profesně i obecně. Bylo to vážně depresivní. Tolik jejích vrstevníků – když o tom tak přemýšlela, tak skoro všichni její spolužáci – mělo v závěru studia už konkrétní povědomí o svém budoucím životě. Alice však ne, a tak se přesouvala od jedné neplacené stáže ke druhé, než se v jejím životě stalo něco, co zásadně změnilo jeho směřování a vnuklo jí myšlenku dát se k policii. Přesto v sobě nadále cítila jakési zbytkové, niterné váhání. Mohl za to výhradně způsob, jakým ji vychovali její rodiče, socialisté s písní na rtech a rudým praporem. Za celý svůj život se nesetkala s jedinou zdejší kauzou, od uzavírání místních knihoven a nemocničních pohotovostí po problémy imigrantů s ministerstvem vnitra, kvůli níž by její rodiče nedemonstrovali nebo nezaložili výbor.

Oba byli akademičtí pracovníci na univerzitě, katedra sociálních věd. Alice trávila jako dítě všechny prázdniny v Brightonu, v Bournemouthu, Blackpoolu nebo Scarboroughu ne proto, že by její rodiče nechtěli jezdit za hranice, ale proto, že dovolenou přizpůsobovali výročnímu sjezdu Labouristické strany. Její rozhodnutí zaplést se s policií – která byla v očích rodičů pravou rukou fašistické vlády –, pro ně bylo ránou pod pás. Nesmírně rebelským skutkem. Zprvu byli ohromení. Co udělali špatně? Vždyť se během jejího dospívání dokonce na tři roky stali vegetariány, aby jí „zajistili možnost informovaně se rozhodnout“. Policie? Bylo to pro ně nepochopitelné, dokud si pro ni nevymysleli určité polehčující okolnosti, které popravdě nedávaly smysl nikomu kromě nich, ale jim poskytly útěšné vědomí, že ve světle těchto skutečností je rozhodnutí jejich jediného dítěte dát se k policii vlastně nevyhnutelné, a má tudíž jejich naprostou podporu.

A tak nadešel její první den. Alice byla odhodlaná dělat od počátku dobrý dojem, jenže neměla co na práci. Uvedení do funkce, kolem kterého se tolik nadělalo, zatím sestávalo jen z vět: „Tady máte stůl a tady počítač; tohle je vaše uživatelské jméno a heslo. Jestli chcete, můžete si heslo změnit, aby se vám líp pamatovalo.“

Aby byla upřímná, měla navíc dojem, že vražda bezdomovce není pro začátek ten nejatraktivnější případ, za což sama sebe okamžitě napomenula. Doufala však v něco zajímavějšího, pozoruhodnějšího. Bylo zřejmé, že tu šlo o důsledek nesmyslného násilí v bezdomoveckém podsvětí. Její rodiče by takový náhled na věc vyděsil. Odkud se vzal? Možná za ním byla otcova trvalá, tvrdošíjná snaha vidět v každém to nejlepší. Když zažila, kolikrát ho zklamali ti, které vzal k sobě nebo jim pomohl, kolikrát ho okradli či ošidili, rozhodla se nikdy nikomu nenaletět. Její přístup se od toho otcova diametrálně lišil. Ona zastávala cynický postoj doprovázený stálou podezřívavostí: Kdo jsou ti lidé? Co ve skutečnosti chtějí? Jaké mají motivy? Takový postoj se může, člověk by řekl, u policie dost hodit.

Jenže teď si jí nikdo nevšímal a její obavy, že bude první dny u policie jenom obsluhovat kopírku a vařit detektivům čaj a kávu, se vlastně zdály příjemnější variantou než tohle. Kdyby se věnovala zmíněným činnostem, aspoň by na ni lidi mluvili. Takhle měla pocit, že na tom brífinku mohla být klidně neviditelná, navíc byla po jeho skončení přesně tam kde předtím – neměla do čeho píchnout. Do háje. Přešla k tabulím, které někdo odvezl do zadní části místnosti. Během schůzky sledovala, jak na ně Cross připíná obrázky, fotografie místa činu i mrtvého těla, oblečení toho muže a dalších důkazů včetně sklerálních čoček. Zaujalo ji, že všechno přidělává úplně rovně s využitím aplikace na telefonu a pomocí pravítka si přeměřuje, zda jsou od sebe obrázky stejně vzdálené. Pak poodstoupil, aby si své dílo prohlédl, provedl pár úprav a některé fotografie přesunul blíž k sobě, jako by to, že je vidí na tabuli, v jeho mysli vytvářelo jakási spojení či logické souvislosti. Potom je uviděla. Ty prsteny. Byly na několika obrázcích; fotografie zachycovaly totožné rytiny na vnitřní straně i to, jak byl každý z prstenů obnošený. Poznamenala si iniciály HLC, nakreslila si, jak jsou jednotlivá písmena provázaná, a pak se vrátila ke stolu. Třeba je tohle stopa. No nic. Každopádně bude co dělat.

Crossova potřeba řádu a pořádku byla v práci jednou z jeho hlavních zbraní. Měl mimořádně vyvinutý smysl pro to, když věci nebyly tak, jak mají. Když něco nesedělo. Zkušenost mu potvrdila, že odchylky od normálu, byť by byly sebemenší, bývají klíčem k rozlousknutí zdánlivě neřešitelných aspektů případu. Lidské zvyky, chování, povahy, to vše mělo určitý řád, a když se mu něco vymykalo, mnohdy to vyšetřování posunulo uspokojivým směrem.

„Zaměřte se na ‚ne‘ a dost často vás to navede na správnou cestu,“ říkával, přičemž bylo na Otteyové, aby to zmatenému adresátovi vysvětlila.

„Na netypické, neobvyklé, nepravděpodobné,“ objasňovala pak.

V případě muže bez domova byly nezvyklé sklerální čočky. Už samotné kontaktní čočky byly u bezdomovce zvláštní. Pokud by byly na jedno použití, naznačovalo by to, že disponoval určitým příjmem, anebo že se ocitl na ulici přednedávnem a dosud svou zásobu čoček nevyčerpal. Pokud by byly k trvalému užívání, znamenalo by to, že měl finanční prostředky na to, aby je udržoval v čistotě a o zrak pečoval. Sklerální čočky nicméně představovaly hned dvojitou trefu, protože nebyly nijak běžné, vydávaly se jen na předpis a to, že se na těle našly, stonásobně zvyšovalo šanci na identifikaci těla.

Mackenzieová druhý den napjatě čekala na to, až Cross dorazí do kanceláře. Jako dítě, které se těší, až učiteli odevzdá domácí úkol, protože ví, že ho má dobře, a nemůže se dočkat nezbytné chvály. Když přišel, vydržela, než si udělal kávu, posadil se a otevřel si notebook. Nechtěla působit přes míru dychtivě. Poté se rozhodla, že za Crossem vyrazí a řekne mu, co zjistila, ale Otteyová ji předběhla.

„Přišly fotografie zubů. Předám je forenznímu stomatologovi,“ oznámila.

„Ne, pošli je Henrymu do Britského stomatologického věstníku,“ odpověděl Cross.

„Komu?“ zeptala se.

„Nejen že má mimořádný talent na identifikaci, ale může je zároveň rozeslat všem členům stomatologické komory. Bude to rychlejší,“ objasnil Cross.

„Dobře,“ odvětila Otteyová.

Ozvalo se klepání na dveře. Jeden z uniformovaných policistů, Steve Clark, prošel kolem Mackenzieové a vstoupil ke Crossovi. Tomu nějakou dobu trvalo, než se na něj podíval. Clark nic neříkal. Dobře věděl, že nemá mluvit předčasně.

„Víme, kde byla oběť krátce před smrtí. V Shaftesbury House, u Svatého Josefa,“ oznámil policista.

„To je nějaká noclehárna?“ zeptala se Otteyová. Clark přikývl.

„Netušila jsem, že jich je v Bristolu tolik. To je tak depresivní,“ poznamenala.

„Mluvil jsem s člověkem, který to tam měl ten večer na povel. Oběť se jmenovala Lenny.“

„A příjmení?“ zajímala se Otteyová.

„To neznáme, prostě Lenny,“ odpověděl policista.

Cross však neposlouchal. Popadl bundu a beze slova odešel.

„Georgi?“

Už byl pryč. Otteyová se obrátila na Clarka.

„Promiň, Steve. Díky.“

Vyrazila za Crossem a Mackenzieovou nechala stát v open spaceu, sklíčenou, že propásla příležitost si s Crossem promluvit.

6

Otteyová Crosse úspěšně zadržela u stojanu s koly a teď ho svým vozem vezla do Shaftesbury House. Ještě před pár měsíci by se ho zeptala, proč tam musejí jezdit, když by stačilo počkat a vyslechnout si, co jim k tomu poví Steve. Jak už teď věděla, problém nebyl v tom, že by Cross nevěřil podávaným hlášením nebo že by si potřeboval všechno zjišťovat osobně; zásadní byl kontext, v jakém informaci dostal. Kontext byl vším, stejně jako když se pokoušel interpretovat nějakou konverzaci; kontext mu určoval, kudy se má vyšetřování ubírat a která vodítka lze opustit.

Shaftesbury House byla stará kancelářská budova ze šedesátých let přiléhající k nevelké, teď už nefunkční továrničce. Byla postavená spíš účelně než s nějakým zvláštním architektonickým záměrem. Recepce měla depresivní atmosféru upadající instituce, která si jen tak tak může dovolit přežívat. Letáčky podpůrných skupin a linek pomoci připíchnuté na nástěnkách byly tak staré, že na nich uvedené telefonní předvolby se už dávno nepoužívaly. Nikdo je nevyměnil za nové, protože je v prvé řadě nikdo vlastně nepotřeboval a nikomu k ničemu nebyly. Sem lidé paradoxně přicházeli právě proto, aby se jakýmkoli nabídkám vyhnuli, přestože jejich samotná existence na tomhle místě byla voláním o pomoc.

V recepci byl jeden z mála placených zaměstnanců, kteří tu během dne pracovali. Jeho minimální mzdu kopíroval minimální zájem na tomhle místě vůbec pobývat.

Když k němu přicházeli, nevzhlédl. Byl zabraný do hry na telefonu. Otteyová sebe a Crosse představila a ukázala recepčnímu průkaz. Nevzbudilo to žádnou odezvu. Nadále nezvedal hlavu. Ona přesto pokračovala. „To vy jste včera večer mluvil s naším kolegou?“

„Ne,“ zamumlal sotva slyšitelně.

„Víte, jestli tu byl předevčírem Lenny?“ zeptala se Otteyová.

„Netuším.“

„Takže jste ho vůbec neviděl?“ zeptal se Cross.

„Jak jsem řekl. Ne.“

„Víte to jistě?“ nevzdával to Cross.

„Vydržte, kouknu do knihy hostů,“ řekl recepční ironicky, aniž tušil, že detektiv, který stojí před ním, ironii vůbec nepochopí.

„Vy máte knihu hostů?“ divil se Cross.

„Jasně že ne.“

„Byl tu Lenny v poslední době?“ zeptala se Otteyová.

„Možná,“ utrousil. Otteyovou napadlo, jestli v televizi náhodou neviděl moc amerických krimiseriálů a nečeká, že mu zaplatí.

„Co o něm víte?“ zeptala se důrazněji a jako obvykle si pomyslela, že toho takhle možná vyzví víc, než kolik toho v podobných situacích dokáže zjistit Cross.

„Nic.“

„Nic?“ opakovala. Recepční se vrátil k telefonu. Cross se na něj zadíval.

„Ten chudák chlap je mrtvý. Proč jste tak neochotný?“ nenechala se odbýt Otteyová.

„Nejsem.“

„A co jeho příjmení?“ navázala Otteyová.

„Děláte si srandu? My ani nevíme, jestli ty jména, co nám řeknou, nejsou vymyšlený, a jak to vůbec máme zjistit? Jsou jako duchové.“

„Takže jste ho v úterý večer neviděl?“ zeptal se Cross. Chlapík se na něj podíval a pak vrhl pohled na Otteyovou.

„On mě neposlouchal, nebo co?“ zeptal se.

Cross to ignoroval. „Kdy jste ho viděl naposled?“

„Netuším,“ zopakoval recepční.

Cross na něho upřel zrak, měřil si ho. Zjišťoval, co je zač. „Vážně tu práci tak nesnášíte?“ zeptal se.

„Ne, já ji miluju. Je to moje povolání. Životní poslání. Vůbec netušíte, jak těžko se takovejhle džob shání.“

„A přesně proto vás zas tak moc nezajímá smrt toho muže. Až příliš se zaobíráte úvahami, jak jste skončil u práce, kterou nenávidíte, a přitom nemáte vyhlídku na lepší.“

Recepční se na Crosse zadíval, ale ten si ho prohlížel dál, neuhnul pohledem. Nemínil ustoupit. Lidé v podobných situacích často dospívali k závěru, že bude rychlejší, když Crossovi prostě odpoví.

„Tak jo. Byl tu,“ připustil nakonec recepční.

„Víte to jistě?“ Detektivova vytrvalost tomu muži lezla na nervy. Vzhledem k tomu, jak zarputile se Cross pídil po faktech, mnohdy vyvolával v těch, s nimiž hovořil, dojem, že má dlouhé vedení. Byl si toho vědom a využíval toho. Bylo to něco, co pro něj bylo přirozené a co měl společného se svým oblíbeným fiktivním detektivem Maigretem, jenž s tím slavil značné úspěchy.

„To myslíte vážně?“ otázal se muž nevěřícně.

„V kolik hodin odešel?“ navázal Cross, jako by nic neřekl.

„Asi v osm.“

„Byl sám?“

Recepční se na chvíli zamyslel.

„Ne, byl s Jezevcem.“

„S Jezevcem? Byli přátelé?“ chtěla vědět Otteyová. Cross si jméno poznamenal do sešitu.

„Jo, byli jako dva manželé po letech. Pořád naštvaný. Pořád se štěkali. Vlastně když o tom teď přemýšlím, hádali se, i když odcházeli.“

„Kdy se tu Lenny ukázal poprvé?“ zeptala se Otteyová.

„Je to asi tak šest neděl.“

„Víte, odkud pocházel?“

„Ne.“

„Měl nějaký přízvuk?“

„Ne.“

„Víte, kde by mohl být Jezevec teď?“ zapojil se do hovoru znovu Cross.

„Ne.“

„Co nám o něm můžete povědět?“

„Nic moc. Býval voják. V jednom kuse vykládal o Iráku.“

„Měl nějaké psychické problémy?“ Otteyová potkala na ulici víc někdejších vojáků, než by jí bylo příjemné. Takřka všichni trpěli nějakým duševním onemocněním, které mělo souvislost s válečným konfliktem.

„To tu má většina lidí,“ potvrdil recepční.

„Kolik mu je?“ pokračovala Otteyová.

„Možná k padesátce. Vousy. Pořád chodí v kulichu. Tamhleto je on.“

Ukázal na jednu nástěnku, kde uprostřed visel výstřižek z místních novin. „Muže bez domova okradli o medaile.“ Otteyová si obrázek vyfotila telefonem a přečetla si jeho jméno. „Desátník Terence Whitby.“

„Ty medaile po pár týdnech někdo odevzdal,“ upřesnil recepční.

„Nad vchodem máte kameru. Funguje?“ otázal se Cross.

Chlapík se zasmál.

„Děláte si legraci?“

„Ne, mluvím naprosto vážně,“ ujistil ho Cross.

„Jasně že nefunguje.“

Zpátky na stanici jeli v obligátním tichu. Otteyová se ho pokusila prolomit, spíš z nudy než z jiného důvodu. „Jak se má otec?“

„Dobře,“ odpověděl Cross, ale tím skončil.

„S tebou se vážně nedá jen tak pokecat, co?“

„Nechápu.“

„Prostě mluvit.“

„O čem?“

„O čemkoli.“

Chvíli o tom uvažoval. „Za jakým účelem?“

„Nevím… Aby ubíhal čas.“

Cross se nad tím zamyslel. „Ne, nedá,“ odpověděl. Měl zvláštní nadání ukončit každou konverzaci; nenechat ani sebemenší náznak, že by bylo vhodné pokračovat. Napadlo ji, že to je vlastně docela praktická schopnost a že by ji sama možná měla trénovat.

7

Když kráčeli přes open space v oddělení vražd, Mackenzieová vstala od stolu. Nehodlala si nechat ujít další šanci. Zaťukala na dveře Crossovy kanceláře a vstoupila.

„Zdravím.“

Už zase. Cross čekal, až mu poví, co potřebuje. Zdálo se, jako by vůbec netušila, že je nejúčinnější prostě říct, co mu chce.

„Já jsem Alice. Jsem tu nová, zaučuju se na PV.“ To už věděl, a tak se na ni jen díval a dál čekal. Ona vrhla pohled na Otteyovou, která neměla náladu pomáhat v téhle situaci ani jí, ani Crossovi. Ať už by řekla cokoli, na tom, jak se on chová, by se tím nic nezměnilo, tak ať si na to ta holka radši kouká zvyknout. Ani se jí nechtělo vymýšlet, co by mohla uvést na její obhajobu, až Mackenzieová odejde z kanceláře a nechá tam naštvaného Crosse.

„Policejní vyšetřovatelku.“

„Já vím, co znamená PV,“ řekl Cross nakonec.

„Pochopitelně.“ Čekala, že se jí zeptá, co chce. On to ale neudělal. Jen se na ni díval. Měla pocit, jako by ji odkazoval do patřičných mezí – což bylo naprosto zbytečné, vzhledem ke skutečnosti, že si tu v uplynulých pár dnech všichni dávali záležet na tom, aby ji ignorovali, takže nebylo nejmenších pochyb o tom, kde přesně je její místo.

„Prověřuju všechny svatby v téhle oblasti, které se konaly v den uvedený na prstýnku a kde příjmení snoubenců začínala na H, L nebo C.“

Cross se odmlčel, aby tu informaci vstřebal. Otteyová vzdychla; věděla, co bude následovat – už to musela přetrpět mnohokrát, ale nemělo smysl do toho vstupovat.

„Aha, a kdo vám řekl, abyste to dělala?“

„Nikdo.“

„To jsem si myslel, a víte proč?“

„Ne.“

„Na řečnické otázky není potřeba odpovídat. Důvod, proč jsem si to myslel, je ten, že o tom, jaké kroky se mají v rámci případu učinit, rozhoduju já. Já sestavuju plán akcí, a jednotlivé úkoly pak přiděluju lidem, kteří na případu dělají. Tím pádem se nestane, že by dva lidé pracovali na tomtéž, protože se navzájem neinformovali. Ušetří se tak čas a uspoří se lidská práce, které se nám momentálně žalostně nedostává. Takže se prosím do ničeho nepouštějte, pokud vám k tomu nedám pokyn.“

„Aha. To dává smysl.“

„Prověřte to na celonárodní úrovni.“

„Prosím?“

„Jistě, o co přesně?“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Zubař.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.