Rick Mofina

HLEDEJTE JI

Přeložil Martin Urban

Rick Mofina: Hledejte ji

SEARCH FOR HER © 2021 by Rick Mofi

Translation © Martin Urban, 2022

ISBN 978-80-249-4698-6

Hned se všeho toho trápení zas lekám,

neboť vím,

že trest mi nepromineš.

Job 9:28

DEN PRVNÍ

1. kapitola

Kalifornie / Nevada

Grace Jarrettová z okénka sledovala ubíhající pouštní porost s pohořím v dáli a přemítala o svém životě.

Myslíš, že máš věci pod kontrolou, ale není to tak.

Nikdy nevíš, co tě čeká.

Je to zvláštní, říkala si v duchu, potkáš toho pravého, vdáš se, narodí se ti dcera. Žiješ si jako ve snu a věříš, že to bude trvat věčně, ale během mrknutí oka je z tebe vdova samoživitelka a ocitneš se v temnotě.

Pak se seznámíš s člověkem, který ti rozumí a kterého i s jeho náctiletým synem potkala také bolestná ztráta. Zamiluješ se, vdáš se, rodiny se spojí a ty vidíš opět světlo na konci tunelu.

Grace se otočila k manželovi Johnu Marshallovi za volantem obytného vozu ubírajícího se na sever po silnici Interstate 15, do Las Vegas zbývalo jen pár hodin jízdy.

Je to fajn chlap.

Možná nejsme dokonalá rodina, pokud něco takového vůbec existuje, ale snažíme se, co to dá.

Nyní po dvou letech manželství čelili Grace a John i s její dcerou a jeho synem nové společné výzvě: stěhování přes celý kontinent do Pensylvánie.

Nebylo to snadné, obzvlášť pro čtrnáctiletou dceru Riley, která se po matčině naléhání právě rozešla s přítelem.

Jen co za úsvitu vyjeli ze San Diega, Riley tiše vzlykala s obličejem přilepeným k mobilu a bez ustání si posílala zprávy s kamarádkami. S každým ujetým kilometrem Grace váhala, jestli bylo správné opouštět Kalifornii, kde s Riley strávily celý dosavadní život.

Ale rozhodnutí už padlo.

Poté co to s Grace prodebatoval, přijal John místo ředitele komunikace u jedné maloobchodní firmy v Pittsburghu. Finančně si polepší oproti dosavadní pozici manažera pro styk s veřejností v oděvním řetězci v San Diegu, kde ho nečekaly valné vyhlídky. Grace zase musela opustit místo ve fakultní nemocnici v San Diegu a převést si licenci zdravotní sestry jinam, ale díky kvalifikaci měla velkou šanci získat nové zaměstnání ve fakultní nemocnici Pittsburské univerzity.

„Bude to pro nás nový začátek,“ říkal John.

Ten nápad Grace vzrušoval a navzdory nejistotám souhlasila, že nejlepší bude vzít budoucnost do vlastních rukou.

Změna pro začátek zahrnovala i nový, plně zařízený dům v Pittsburghu, který jim Johnova firma na rok pronajme, čímž získají čas najít si domov jiný, anebo nájem prodlouží. Pro Johna a jeho syna Blakea symbolizoval Pittsburgh také sportovní kluby Steelers, Pirates a Penguins. Grace byla v Pittsburghu jen jednou před několika lety na konferenci a oblíbila si tam Carnegieho a Warholova muzea.

Pro děti znamenalo stěhování nástup do nových škol, a právě kvůli zápisu se teď všichni vydali na dlouhou štreku.

Znamenalo to také výměnu mírných zim Jižní Kalifornie za mrazivá období se spoustou sněhu.

Znamenalo to zpřetrhání pout se San Diegem, opuštění dobrých kamarádů a prodej nádherného domu ve čtvrti Mission Hills, kde Grace žila už s prvním manželem Timem a kde Riley vyrůstala.

Pro Riley představovalo stěhování citové odříznutí od všeho, co dosud znala, a svým způsobem v tom viděla zradu na svém otci.

Grace to chápala. John také.

Ten krok byl náročný pro každého z nich.

Pro Blakea odjezd znamenal opuštění dosavadního života v Kalifornii, kde jeho matka a sestra tragicky zahynuly. Ale pokud i jeho stěhování nějak trápilo, nikdy to nedal najevo. Bylo mu sedmnáct a po té nepřízni osudu, která ho potkala, se stal klidným a trpělivým chlapcem. Někdy býval mlčenlivý a odtažitý, jako by o něčem stále usilovně dumal.

I nyní byl duchem jinde a stejně jako Riley se věnoval mobilu.

Grace a John na sebe zběžně pohlédli.

Cesta se zatím nevyvíjela podle jejich představ.

„No tak, mládeži,“ oslovil děti John, „nezvedli jste hlavu od mobilů, co jsme vyjeli.“

Žádná reakce.

„Všechny nás odjezd ze San Diega mrzí,“ pokračoval John. „Ale tohle obytné auto jsme si pořídili, abychom si Ameriku projeli jako rodina, a ne abychom stále jen zírali na displej. Takže se pojďme držet původního plánu.“

Bez odpovědi.

„Podle plánu se tedy na chvíli zastavíme v Las Vegas a pak se pojedeme podívat na Grand Canyon. Co vy na to?“

Ticho.

John si dlouze povzdechl a letmo pohlédl do zpětného zrcátka. Blake seděl u jídelního stolku, Riley na pohovce. Oba neteční.

„Mládeži…,“ otočila se Grace k dětem, „… necháváte si utéct něco, na co byste mohli vzpomínat. Nevšímáte si okolních hor a údolí. Jsou impozantní.“

„Pěkná nuda,“ řekla Riley nad mobilem.

„Koukněte…,“ ukazoval John na věž ve tvaru tužky před nimi, „… blížíme se k Bakeru, kde mají nejvyšší teploměr na světě. Můžeme zastavit a vyfotit se tam. Bude legrace. Co vy na to?“

„Třeba,“ pokrčil rameny Blake.

„Mně je to fuk,“ řekla Riley.

Grace vstala ze sedačky, došla k dětem a vytrhla jim mobily z rukou.

„Hele!“ ozval se Blake.

„Co děláš, mami?“ protestovala Riley.

„Táta a já se vám snažíme tuhle cestu nějak zpříjemnit, ale vy nás zasklíváte. Je to neslušné.“

Grace opět usedla na sedačku a oba mobily vypnula. Strčila je do schránky před místem spolujezdce, vylovila z kabelky klíček a zamkla ji. „A teď se budeme zbytek cesty do Las Vegas kochat pohledem z okénka.“

„To je na prd!“ vykřikla Riley.

O pár minut později beze slova projeli osadou Baker, aniž zastavili.

Riley si založila ruce na prsou, zahleděla se na svůj nový náramek s měsícem a hvězdami a nakonec řekla: „Tys úplně zešílela, mami. Vrať mi mobil!“

„Ne. Tuhle cestu si užijeme.“

„Užijeme? To jako vážně?“ říkala Riley třesoucím se hlasem. „Donutilas mě rozejít se s Calebem. Donutilas mě opustit Sherry a další kamarádky, každýho, koho mám ráda! Už je v životě neuvidím! Jak si to asi tak mám užívat?“

„Mrzí mě to, zlatíčko,“ řekla Grace. „Najdeš si nové kamarádky, to slibuju.“

„Riley, jakmile se v Pittsburghu usadíme, zlepší se to,“ sliboval John.

„Nezlepší. Vytrhli jste mě z mýho života. Oba jste chladní a krutí!“

„Přestaň, Riley,“ napomenula ji Grace. „Tohle už snad máme za sebou.“

Jak si Riley otírala slzy, všimla si, že se na ni Blake dívá, a tak přimhouřila oči a ukázala mu zdvižený prostředník.

„Tohle je na hovno.“ Riley si stoupla. „Proč jsme vůbec museli odjíždět tak debilně brzy jako nějaký farmáři? Jdu spát.“

Odmašírovala k ložnici vzadu a zabouchla za sebou dveře.

„Riley!“ zavolal na ni John.

„Nech ji.“ Grace se otočila k okénku, zírala do prázdna a masírovala si spánky.

John sledoval silnici před sebou.

Blake upíral zrak do pouště.

O hodinu později přejeli nevadskou hranici u Primmu, který tvoří shluk kasin, restaurací a hotelů. Podle směru, kterým po silnici I-15 člověk jede, to bylo první, anebo poslední místo v Nevadě, kde si může vyzkoušet štěstí v hazardu.

„Zastavíme tu?“ zeptala se Grace.

„Pojeďme ještě kousek. O pár desítek kilometrů dál je jedno nové místo, o kterém jsem četl,“ řekl John.

Několik kilometrů za Primmem tedy zastavili na odpočívadle pro kamiony Silver Sagebrush, na které z dálnice proudily a později ho opět opouštěly stovky náklaďáků s přívěsy, ze všech stran se ozývalo skřípění převodovek a syčení vzduchových brzd. Zatímco ostatní vozidla zastavovala v různých částech parkoviště, na plochu proudily další a další kamiony.

„Je to tu obrovské,“ žasla Grace.

„Tý jo, divočina,“ uznale hvízdl Blake.

John našel volné místo až v zadním rohu parkoviště ve stínu palem. Zastavil a vypnul motor.

„Běž vzbudit Riley, Blakeu,“ požádal syna John.

„Ne. Nech ji spát.“ Grace sáhla pro kabelku. „Nechám jí vzkaz. Něco jí koupíme a doneseme.“

John si mnul bradu, jako by se chystal něco namítnout, pak ustoupil. Grace rychle něco naškrábala na kousek papíru, zastrčila ho za vnitřní madlo dveří, pak všichni tři vystoupili a John zamkl. Ubírali se přes obří parkoviště k hlavní budově, ohromné stavbě ze skla a glazovaných cihel ve stylu art deco. Nad vchodem obloženým květináči s kaktusy, fialkami a růžemi se tyčily stožáry s americkou, okresní, státní a firemní vlajkou.

Zhruba po půl hodině se vrátili k vozu.

„Je neuvěřitelné, jak obrovské to tu je,“ prohlásila Grace.

„Epický,“ poznamenal Blake.

„Docela to tu ujde,“ řekl John, pak vyťukal čtyřmístný PIN kód pro odemčení obytného vozidla. Nastoupili a chystali se k odjezdu.

„Blakeu, šel bys prosím tě zkontrolovat Riley?“ požádala ho Grace, když si zapínala bezpečnostní pás.

Blake odešel dozadu a vrátil se, právě když John nastartoval.

„Je v pohodě.“ Blake jako obvykle zaplul za jídelní stolek.

John zařadil rychlost a opět vyrazili po mezistátní silnici na sever.

„Do Vegas už to není daleko.“ John se zakousl do jablka.

Grace přikývla a dál pozorovala ubíhající krajinu. Usrkávala limonádu bez cukru a zvažovala, jak náročné to pro Riley v Pittsburghu bude. Potom vzpomínala na svou kamarádku a Timovu bývalou kolegyni z práce Sherry, jak hezky se ke Grace a Riley po Timově úmrtí zachovala. Už teď jí chyběla, uvítala by její pomoc.

Musím s Riley mít větší trpělivost. Bude toho muset hodně překousnout.

Byli necelých šestnáct kilometrů za obcí Jean, když Blake u okénka za jídelním stolkem dojedl lupínky a dopil kolu.

„Grace, myslíš, že už bys mi mohla vrátit mobil?“

„Jen vydrž, synu,“ řekl John. „Brzy budeme ve Vegas.“

„Došel bys pro Riley?“ požádala Blakea Grace a vytáhla z nákupní tašky dceřino oblíbené pití a něco na zub – pekanové koláčky, které pořídila v obchodu na odpočívce.

Blake zaváhal, potom se zvedl od stolku, došel dozadu a jemně zaklepal na zavřené dveře ložnice.

„Riley?“

Opět zaklepal, tentokrát důrazněji.

Žádná reakce.

S očekáváním, že budou zamčené, zkusil otevřít dveře, které se překvapivě odsunuly stranou a odhalily prázdný pokojík.

S tichým zaklením zaťukal na dveře přidružené koupelny, které se pootevřely.

Prázdno.

„Není tu!“

2. kapitola

Nevada

„Co tím chceš říct, že tam není? Vždyť ses na ni byl kouknout!“

Grace spěchala do zadní části vozidla, nahlédla do prázdné ložnice a koupelny, potom zkontrolovala lehátko nad kabinou.

Prázdné.

Grace očima probodávala Blakea, který rudl úměrně s tím, jak zvyšovala hlas. „Řekl jsi, že je v pohodě!“

„Omlouvám se, Grace… byla to lež.“

„Proč?“

„Myslel jsem, že spí. Nechtěl jsem ji budit, byla by ještě víc nasraná!“ Měl na krajíčku. „Mrzí mě to.“

„Pane Bože! Musela vystoupit na odpočívce. Johne! Ty jsi nezamkl auto?“

„Zevnitř se ven dostat dá… Copak ona vzadu není?“

„Vrať se zpátky na odpočívku. Otoč to!“

„No dobrá, dobrá.“

Zahleděl se na proudy vozidel směřujících ve třech pruzích na sever a pak na betonovou bariéru oddělující tři pruhy mířící jižním směrem, ale marně hledal místo, kde by mohl obytný vůz otočit.

„Mrzí mě to,“ opakoval Blake.

Grace ho zarazila zdviženou dlaní. „Jak to, že jsme ji na parkovišti neviděli?“ rozkřikla se na Johna.

„Byl tam hrozný frmol,“ ohradil se John. „Mohli jsme ji snadno přehlédnout.“

„Bože můj.“ Grace se sevřel žaludek. Rychle došla ke svému místu a začala hledat telefon. „Zavolám jí!“

„To nejde,“ namítl Blake. „Mobily jsi nám vzala.“

Grace odemkla schránku před místem spolujezdce. Ano, oba telefony byly stále tam. Zabouchla dvířka, pak si všimla papírku s vlastním rukopisem, který dceři zanechala. Spadl na podlahu.

Četla ho vůbec?

„Obrať to, Johne! Musíme se tam hned vrátit!“

„Vím. Hledám místo, kde bych se mohl otočit.“

Pátral pohledem po sjezdu z dálnice nebo nadjezdu, ale neměl před očima nic než šestiproudou rovnou komunikaci protínající poušť.

„Proč nám nevolá?“ divila se Grace. „Přece by mi mohla zavolat z jiného telefonu.“

„Nejspíš je na nás naštvaná,“ odpověděl John.

Grace schovala obličej do dlaní a potichu klela. Potom prohrabala papírovou tašku s laskominami a našla účtenku z obchodu. Navrchu bylo uvedené telefonní číslo. Vyťukala ho do mobilu.

Po několikerém vyzvánění se ozval telefonní automat: „Dovolali jste se do Silver Sagebrush, což je největší…“ Grace se kousala do spodního rtu a poslouchala prázdné fráze. Ale byl to ten nejlepší způsob, jak se s dcerou spojit. „Pro navigaci stiskněte jedničku… Pro otevírací dobu stiskněte dvojku… Pro nákup pohonných hmot a další služby řidičům kamionů stiskněte trojku…“

„Prosím!“ řekla Grace na mučivě dlouhé informace.

„… o kasinu stiskněte čtyřku…“

Grace svírala mobil v ruce.

„Pro informace o restauracích stiskněte pětku… Pro informace o motelu stiskněte šestku. Pro opakování tohoto vzkazu stiskněte křížek. Pro spojení se službou pro zákazníky stiskněte nulu.“

Grace ťukla na tlačítko s nulou. Dvojí vyzvánění.

„Silver Sagebrush,“ ozvala se nějaká dívka, podle hlasu nikoli starší než Riley, „u telefonu Brandy, co pro vás můžu udělat?“

„Brandy, byli jsme u vás před chvílí a teď se tam vracíme, protože jsme omylem odjeli bez dcery. Jmenuje se Riley Jarrettová, je jí čtrnáct.“

„Panebože.“

„Máte u vás místní rozhlas?“

„Ano, paní, máme.“

„Mohla byste ji prosím vyvolat s prosbou, aby se dostavila k vám, kde si ji vyzvedneme?“

„Vydržte chvilku.“

„Nezavěšujte!“

„Nezavěsím, jen vydržte.“

Ani přidržení hovoru Brandy nenastavila. Pouze odložila sluchátko, takže Grace slyšela, jak s někým mluví, o chvilku později zazněla ozvěna, jak vyvolávali Riley místním rozhlasem.

„Haló, paní?“ Brandy byla opět u telefonu. „Právě jsme ji nechali vyvolat, tak chvíli počkejte.“

„Moc vám děkuju, Brandy.“ Grace si s úlevou oddechla. Potom ukázala volnou rukou. „Támhle! Támhle!“

„Vidím to,“ řekl John.

Dívali se do dálky k místu, kde byla mezera ve středové bariéře – tam by se mohli otočit. John zapnul výstražná světla. Zpomalil, sledoval provoz ve zpětných zrcátkách, přejel o dva jízdní pruhy doleva a zastavil u mezery ve středové bariéře, čímž spustil troubení klaksonů za nimi. Vozidla se kolem nich řítila v obou směrech, zatímco John hleděl na varovnou značku, kde stálo, že se tam mohou otáčet jen k tomu oprávněná vozidla.

„Rychle, Johne!“

„Já vím!“

Grace zůstávala na lince v naději, že uslyší dceřin hlas, a předpokládala, že bude naštvaná, když odjeli bez ní. Jakmile se naskytla mezi proudícími auty bezpečná mezera, připojil se John do pruhu směřujícího na jih, opět za troubení jednoho kamionu s návěsem, ke kterému se přidal autobus. John zaklel, se stále zapnutými výstražnými světly dupl na plynový pedál a začal přejíždět do pravého krajního pruhu.

„Brandy?“ ozvala se Grace s obavou, že se přerušilo spojení.

„Ještě ji vyvoláváme, paní. Stále čekáme, až se dostaví k přepážce.“

„Možná šla ven. Má na sobě bílé tričko s logem seriálu Přátelé.“

„Pošleme tam ostrahu, paní.“

John překračoval maximální povolenou rychlost a už půldruhého kilometru předjížděl pomalejší vozidla, když vtom se bůhví odkud kolem nich přehnalo v levém pruhu auto a prudce se zařadilo těsně před ně.

„Co to má bejt?“ zakřičel John.

Aby předešel kolizi, dupl na brzdy a strhl volant. Obytný vůz se naklonil a divoce změnil směr. John s vypětím sil srovnal volant, ale vozidlo náhle zamířilo opačným směrem, těžiště se přeneslo na druhou stranu a auto se naklonilo tak, až se vnitřní kola nadzvedla z vozovky.

„Johne!“ Grace popadla madlo.

„Tati!“ Blake se chytil stolku.

Obytný vůz opustil silnici a nahnul se tak, že všechno uvnitř začalo létat na jednu stranu, potom se s obrovským rachotem převrátil na bok.

Grace zaječela.

Aktivovaly se přední airbagy řidiče a spolujezdce, na čelním skle rozkvetly praskliny. Palubní deska se rozlomila a vychrlila změť drátů, kabelů a plastových úlomků. Interiér vozidla popraskal, dřez, chladnička a šuplíky byly na kusy, dvířka uletěla, poličky vypadly ze skříněk spolu s jídlem a nádobím, mezi tím vším se zmítal Blake. Obytné vozidlo klouzalo po dlážděné krajnici vysokou rychlostí a zanechávalo za sebou spršku jisker, až se konečně zastavilo.

Ve štiplavém zápachu spálené gumy a roztavených plastů se usadil zvířený prach. Odevšad vytékaly provozní tekutiny, z horkého motoru syčela pára.

V hromadě věcí se ozýval slabý hlásek z mobilu. „Haló? Paní? Vyvolávali jsme ji několikrát. Je mi líto, ale nemůžeme vaši dceru najít.“

3. kapitola

Nevada

Čelní sklo zapraskalo, jak z něj někdo odlamoval kousky, potom se v otvoru na pozadí slunečního svitu objevila silueta mužské tváře.

„Všichni v pořádku?“

„Asi ano,“ zabručel John. „Nemůžu se hnout.“ Přestože se obytné vozidlo zastavilo na boku, John a Grace zůstali připoutaní. Ale palubní deska se posunula dozadu a uvěznila je na sedadlech. John sáhl dolů, nahmatal pod splasklým airbagem manželčinu ruku a něžně ji stiskl.

Grace stisk opětovala.

„Jsem v pořádku,“ ujistila toho člověku venku. „Pomozte nám, prosím… naše dcera… kde mám mobil?“

„Blakeu!“ zavolal John.

„Jsem v pohodě, tati. Přistál jsem na polštářích.“

Slyšeli, jak se Blake prodírá zničeným interiérem a přesunuje se k nim, zatímco sladká javorová vůně výparů z chladicí kapaliny se mísila se zápachem kalné vody prosakující z nádrže na odpad.

„Zachovejte klid, lidičky,“ řekl ten muž. „Pomoc je na cestě.“

„Jak vážně jsi zraněná, Grace?“ vyzvídal John.

„Jsem v pořádku, ale uvízla jsem tu a trochu mi teče krev. Co ty?“

„V pohodě. Taky jsem se zasekl. Mrzí mě, že se to stalo.“

„Není to tvoje chyba.“

Grace se ubránila slzám, potom natáhla ruku a šmátrala kolem. „Kde mám mobil? Vyvolali Riley… musím s ní mluvit…“

„Najdeme ji,“ ubezpečoval John.

„Ta zastávka pro tiráky je tak obrovská, Johne! Jak bychom ji tam asi tak mohli najít?“ Grace potlačila vzlykání.

„Klid, Grace. Blakeu, můžeš se tam vzadu podívat po jejím mobilu?“

„Dobrá.“

John sáhl do kapsy pro ten svůj, ale nefungoval. Slyšeli, jak Blake zvedá uvolněné a rozbité předměty. Před čelním sklem se ozývaly útržky napjatých hlasů rozechvělých vyplaveným adrenalinem: „… viděli jste to?“

„Vybrzdil je.“

„Možná ho rozzuřilo, jak se otočili do protisměru.“

„Ztratili vládu nad autem, pak se převrátilo na bok.“

„Volal jsem devětsetjedenáctku…“

„Měli bychom pomoct odklidit úlomky z dálnice…“

Blake, kterému bolestí tepalo v rameni, viděl navzdory zkáze zadním okénkem ven, jak několik motoristů zastavilo a šlo jim na pomoc. Odkopávali úlomky autovraku z dálnice a nosili je na krajnici, zatímco jiní gestikulovali na zpomalující auta a náklaďáky, ať jedou dál.

V jednu chvíli se v hukotu proudících vozidel ozvalo troubení sirén, jak se blížila žlutá vozidla hasičů okresu Clark a několik aut nevadské dálniční policie. První posádka se dala do práce. Někdo strčil hlavu do obytného vozidla.

„Všichni jsou při vědomí?“

„Ano,“ odpověděl John.

„Má někdo bolesti?“

„Ne, asi ne, ale uvízli jsme tu,“ vysvětloval John.

„Žádný strach. Dostaneme vás odtamtud tak rychle, jak jen to půjde. Já jsem Mark Cook. Zdravotnický záchranář. Ani se nehněte. A támhle vzadu vidím mladýho… Jsi v pořádku?“

„Ano,“ hlásil Blake. „Ale nemůžu ven. Mám zatarasenou cestu.“

„Tak vydrž, než dostaneme ven rodiče,“ řekl Cook.

„Ale naše dcera…“ Grace se dala do pláče. „Naše dcera…“

Následoval sled hlášení vysílačkou.

„Kolik lidí je ve vozidle?“ zeptal se Cook.

„Tři,“ odpověděla Grace. „Dceru Riley jsme omylem nechali v Silver Sagebrush. Je jí čtrnáct. Je tam sama. Musíme ji najít.“

Další hlášení a praskání statické elektřiny ve vysílačce.

„Pardon, ale kde že je vaše dcera?“ zeptal se Cook.

„Je sama v Silver Sagebrush. Vyšlete tam někoho, ať ji najde, prosím. Jmenuje se Riley Jarrettová a je ze San Diega. Na sobě má bílé tričko s logem seriálu Přátelé!“

„Dobrá, upozorníme metropolitní policii, hlavně vydržte.“

Následoval proud konverzací, hlášení z vysílačky, bouchání a cinkání nářadí.

„Potřebujeme se k vám dostat skrz palubní desku,“ vysvětloval Cook. „Nejdřív musíme všechno opláchnout od unikajících kapalin, pak začne randál. Ať se děje cokoli, nehýbejte se.“

Do kabiny proniklo trochu vody, potom se záchranáři s ohlušujícím rachotem začali dostávat hydraulickými nůžkami do vozidla, během chvilky odstrčili odstraněné části stranou a vyprostili Grace, Johna a nakonec Blakea. Pomohli jim dojít k zadní části sanitky. Všichni byli otřesení a krváceli z řezných ran a odřenin. Cook a záchranářka Laura Farrowová jim očistili a obvázali rány, zatímco je prohlíželi a hledali další případná zranění.

„Nebolí vás na hrudi?“ zeptala se Farrowová Grace, ale ta zavrtěla hlavou.

„Starosti mi dělá jen moje dcera.“

„Vím. Ale nejdřív se musíme postarat o vás,“ sdělila Farrowová a pokračovala v ošetřování.

„Zhluboka se nadechněte,“ nabádal Cook Johna se stetoskopem přiloženým k jeho hrudi. „Pamatujete si, co se stalo?“

„Vybrzdili nás, strhnul jsem volant, abych do toho auta nenaboural, a převrátili jsme se,“ vykládal John.

Když byla Farrowová hotová s Grace, přesunula se k Blakeovi, prověřila dýchání a celkový stav.

„Měli jste kliku,“ konstatoval Cook, zatímco s Farrowovou posuzovali stav vědomí členů rodiny, náznaky a reakce. „Jste slušně pomlácení, ale nezdá se, že by zranění byla vážná. Pro jistotu vás převezeme do zdravotního střediska v Las Vegas k dalšímu posouzení vašeho stavu.“

„To ne,“ odmítla Grace. „Musíme se vrátit pro dceru do Silver Sagebrush.“

Cook a Farrowová na sebe zběžně pohlédli.

„Doporučujeme převoz do nemocnice pro případné odhalení vnitřních zranění,“ namítl Cook.

„Jsem zdravotní sestra. Protokol znám. Nejsme vážně zranění a podle duševního stavu vám musí být jasné, že jsme schopní odmítnout další ošetření a opustit místo nehody.“

Cook po chvilce řekl: „Dobrá, potom budete muset podepsat revers.“

„To uděláme a také budeme potřebovat okamžitý odvoz do Silver Sagebrush.“

Mezitímco šla Farrowová do kabiny sanitky pro příslušné dokumenty, hlásil přihlížející dálniční policista do vysílačky: „Vozidlo jsme prohledali. Máme tři osoby. Další pasažéři tam nejsou.“ Potom k nim přistoupil se zápisníkem v ruce.

„Dovolte, abych se představil, jsem Michael Hicks od dálniční policie. Zdá se, že se vám už dostalo ošetření. Jsou všichni fit natolik, abychom si mohli promluvit?“

„Potřebujeme pomoct najít dceru v Sagebrush,“ vyhrkla Grace.

„Ano, paní, pokud vím, lasvegaská metropolitní policie už zareagovala na naše upozornění.“

„Díkybohu! Ihned nás tam musí někdo odvézt, prosím!“ žadonila Grace.

„Na to se podíváme, ale nejdřív to musíme vyřešit tady. Potřebuju znát jména cestujících a vidět doklady, řidičské oprávnění toho, kdo řídil, malý technický průkaz a doklad o pojištění vozidla.“

„John Marshall,“ trhl sebou John a sáhl pro peněženku. „Tohle je má žena Grace Jarrettová a náš syn Blake Marshall, dcera se jmenuje Riley Jarrettová. Většina věcí zůstala v autě. Je z půjčovny.“

„Mám uvnitř kabelku s mobilem. Telefony Blakea a Riley jsou ve schránce vpředu, všechny ty věci potřebujeme.“

Hicks přikývl, sáhl po mikrofonu na rameni a něco do něj řekl, potom se k nim opět otočil.

„Někoho pro vaše věci pošleme,“ oznámil Hicks. „A teď – kdo z vás řídil ten obytný vůz?“

„Já,“ přiznal John.

„Pane…,“ Hicks se mu díval zpříma do očí, „jste pod vlivem alkoholu, marihuany, jiných návykových látek nebo nějakých léků?“

„Ne.“

„Vyskytly se u obytného vozu nějaké technické problémy?“

„Ne.“

„Povězte mi, co se stalo.“

Poté co John podal svou verzi událostí, vynořil se z vozidla druhý policista s požadovanými věcmi. Grace popadla telefon, poslala Hicksovi nejnovější podobenku Riley a dopodrobna mu ji popsala. Hicks následně předal informace na dispečink. Když dokončil předběžné prověřování, šla rodina za Cookem a Farrowovou podepsat příslušné prohlášení.

„No dobrá.“ Hicks byl s prací hotov. „Zatím vás z ničeho neobviníme, ale vyšetřování bude pokračovat. Obytný vůz necháme převézt na naše odtahové parkoviště v Las Vegas. Jakékoli další věci si z něj můžete vyzvednout později. Vozidlo vypadá na odpis, tak by bylo dobré upozornit autopůjčovnu, zjistit následující postup a zajistit jeho převoz. Veškeré potřebné kontaktní informace jsou uvedeny zde. Měli jste štěstí. Mohlo to dopadnout mnohem hůř.“

Hicks dal Johnovi kopii své zprávy o předběžném vyšetřování.

„Mohl byste nás prosím odvézt do Sagebrush za Riley?“

„Vydržte. Někoho seženu.“ Hicks sáhl pro vysílačku.

V tu chvíli si Grace a John všimli, že s nimi Blake není. Poodešel dál, aby si prohlédl obytný vůz víc zblízka, jako by žasl, že rodina havárii přežila. Sledoval, jak auto hasiči pro jistotu kropí vodou, přestože z něj nevytékalo palivo. Zahleděl se k jihu, potom k severu. K nehodě se blížil celý konvoj pohotovostních aut s blikajícími majáky. Policie uzavřela pravý krajní pruh a vytvořila tím dopravní zácpu, šňůra aut namačkaných na sebe se šinula po dálnici, kam oko dohlédlo.

Zpomalil se i provoz v jižním směru, jak lidé z aut civěli na nehodu.

Blake obešel obytný vůz a mlčky zkoumal podvozek. Zběžně obhlédl kusy auta rozházené po krajnici, pak uslyšel volání Grace.

„Pojď už, Blakeu! Jedeme si na odpočívku pro Riley!“

4. kapitola

Nevada

Riley Jarrettová se z mobilu usmívala na Natea Rogana od losangeleské metropolitní policie.

Poté co si její podobenku na displeji podrobně prohlédl, otočil se ke Carlu Aldrichovi, vedoucímu provozu komplexu Silver Sagebrush.

„Tohle mi zrovna přišlo,“ řekl Rogan. „Přepošlu vám to.“

Za několik vteřin cinkl Aldrichův telefon. Klepl na zprávu s podobenkou a popisem dívky, pak ji rozeslal všem zaměstnancům a na každé přidružené pracoviště areálu.

„Jak jsem říkal,“ vykládal Aldrich, mezitímco kvapně procházeli komplexem. „Začali jsme ji hledat hned poté, co volala její matka. Ke všem dveřím jsem postavil lidi, aby vyhlíželi holku v tričku s logem Přátel, která by odpovídala popisu. Tahle fotka nám pomůže. Taky pokračujeme s vyvoláváním rozhlasem v pětiminutových intervalech.“

Rogan vstřebával informace a přikyvoval.

Předtím byl o pár kilometrů dál v městečku Primm kvůli vloupání do kamionu a krádeži mobilního telefonu, když ho z dispečinku odvolali do Silver Sagebrush na prošetření údajně pohřešované osoby, kterou by měla být čtrnáctiletá dívka.

Vzhledem k jejímu věku a danému místu bylo třeba jednat rychle. Od otevření Silver Sagebrush před rokem navštívil komplex už nespočetněkrát, protože zastupoval metropolitní policii ve městě Jean. A přesto nikdy nepřestal žasnout nad rozlehlostí odpočívadla, když míjel všechna tamní kasina, hotely a motoresty, namátkou Whiskey Pete’s, Terrible’s a Buffalo Bill’s. Silver Sagebrush bylo jedno z největších odpočívadel pro tiráky v celých Státech.

Nový rostoucí komplex měl na sedm set parkovacích míst pro kamiony a další tisícovku pro běžná vozidla. Nechyběly servisy pro náklaďáky, váhy na automobily, stanice technické kontroly a myčky kamionů. Bylo tam šedesát čerpacích stojanů s naftou, sto šedesát s benzinem, padesát dobíjecích stanic a přes dvacet sběrných míst pro vylévání odpadu z obytných vozidel.

Aldrich s Roganem procházeli areálem směrem k hlavní budově. Hemžily se tam stovky cestovatelů a panoval hluk a shon. V budově byly čtyři restaurace s obsluhou a deset poboček největších rychlých občerstvení se samoobslužnými stánky. Vzduchem se linula výrazná vůně smažených jídel. V komplexu byl také velký obchod s dárkovými předměty, prodejna potravin, smíšené zboží, herna s hracími automaty, bankomaty, koutek pro domácí mazlíčky. Nechyběly společenské prostory pro řidiče náklaďáků, prodejna náhradních autodílů, kadeřnictví, kaple, prádelna, posilovna, sprchy, pobočky největších kurýrních firem a přidružený motel o dvou stovkách pokojů.

Rogan a Aldrich přešli rozměrnou vstupní halu s informačním stánkem, mapami táhnoucími se od podlahy po strop a nástěnnými malbami oslavujícími hlavní dominanty Ameriky. V kasinu, které minuli, cinkaly a řinčely stovky výherních automatů.

Rogan pozoroval cestovatele procházející areálem, pak se podíval na hodinky. Od doby, co se tu stavila rodina Riley Jarrettové, uplynula hodina, během které se mohlo čtrnáctileté dívce na velké rušné zastávce přihodit ledacos. Nikdo nevěděl, jak se případ může vyvinout. Jako první policista u případu byl Rogan zodpovědný za předběžné prošetření a nyní musel učinit několik klíčových kroků, protože cokoli mohlo posloužit jako důkaz.

„Chci vidět záznamy z bezpečnostních kamer.“

„Jistě, Nate, počítáme s tím.“

„Uchovejte veškeré záznamy, jaké máte. Podle toho, jak se události vyvíjí, je budeme potřebovat.“

„Samozřejmě,“ přisvědčil Aldrich. „Zkonzultuju to s právním oddělením, ale hodláme plně spolupracovat.“

„Neodvážejte žádné odpadky. A požádejte všechny, ať tu po skončení směny zůstanou, abychom si s nimi mohli promluvit. Možná to bude nějakou dobu trvat, ale může to být klíčové. V nejhorším případě je to bude obtěžovat, ale tady se jedná o dítě.“

„Jistě,“ řekl Aldrich.

„A vaši lidi ji mezitím stále hledají… Co takhle obhlédnout všechny toalety?“

„Celkem máme sto šedesát kabinek,“ upřesnil Aldrich. „Každou z nich naši zaměstnanci zkontrolují. Hledají jak v budovách, tak venku na parkovištích. Ale je to tu hodně rozlehlé.“

„Nemluvě o poušti všude kolem,“ dodal Rogan.

„Zdejší oblastí projede po dálnici padesát tisíc lidí denně,“ vypočítával Aldrich. „A v Silver Sagebrush se jich každý den zastaví deset tisíc. Fungujeme čtyřiadvacet hodin denně.“

Rogan přikývl. Ta čísla byla alarmující a představa, co všechno se mohlo stát Riley Jarrettové, byla zdrcující. Rogan potřeboval zorganizovat ucelenější pátrání po dívce, ale sám na to nestačil. Vzal do ruky mobil, aby zažádal o pomoc další specializované jednotky a předal podobenku dívky detektivům z oddělení pohřešovaných osob.

Zatímco kráčeli areálem, ozýval se z místního rozhlasu ženský hlas s výzvou: „Žádáme Riley Jarrettovou, aby se dostavila k informačnímu stánku v hlavní vstupní hale… Žádáme Riley Jarrettovou…“

O pár minut později došli chodbou ve vzdálenější části komplexu ke dveřím s cedulkou OSTRAHA.

Aldrich otevřel dveře, za kterými byla místnost bez oken tlumeně osvětlená kontrolkami ovládacího panelu s tlačítky, spínači, klávesnicemi a desítkami monitorů sledujících různá místa interiérů i exteriérů areálu Sagebrush.

U ovládacího panelu seděl muž mezi dvaceti a třiceti lety s oholenou hlavou a kulatými brýlemi.

„Travisi, tohle je důstojník Nate Rogan. Nate, to je Travis Quinn, náš nový šéf sledovací techniky.“

Potřásli si rukama a Quinn se vrátil ke klávesnici, ve sklech jeho brýlí se odrážel svit monitorů.

Rogan se zahleděl na obrazovky se záběry na všechny součásti areálu – motoresty, čerpací stanice pro náklaďáky i osobní vozy, rozlehlé parkovací plochy, neustálý proud přijíždějících a odjíždějících aut.

„Zachytila ji některá z kamer, Travisi?“ zeptal se Rogan.

Quinn se nadechl a poškrábal si strniště na bradě.

„Mám dobrou i špatnou zprávu.“

5. kapitola

Nevada

Zatímco SUV nevadské dálniční policie kličkovalo jižním směrem po I-15, Grace usilovně přemýšlela s mobilem přilepeným k uchu – opět se spojila s Brandy v Silver Sagebrush.

„Ano, paní, stále ji vyvoláváme a hledá ji tu policie.“

„Ať mi zavolají, jakmile ji objeví, prosím vás! Brzy budeme u vás.“

„Vyřídím.“

Když Blake viděl, že hovor skončil, řekl: „Mrzí mě ta lež, že jsem ji zkontroloval.“

„Ne, Blakeu. Teď ne.“

Grace ignorovala svá ztuhlá ramena, paže i obvázané ruce. Soustředila se na dva mobily na klíně a pozorovala ten svůj v naději, že Riley přišla na způsob, jak matce poslat zprávu. Žádná nepřicházela.

Zapnula dceřin mobil v zoufalé snaze objevit nějaké vodítko, s kým mohla komunikovat předtím, než Grace telefon zabavila.

Znala heslo pro odemčení displeje, protože už po obdarování dcery prvním mobilem trvala na tom, že bude mít možnost dělat namátkové kontroly. Jak Riley rostla, stále víc se bránila tomu, co považovala za narušování svého soukromí a nedostatek matčiny důvěry. Grace slíbila, že nebude vlezlá, ale přece jen na sítích slídili predátoři a Riley bylo čtrnáct, a tak chtěla coby matka určovat pravidla sama.

Ale vše, co nyní Grace objevila, bylo jen několik starších konverzací s kamarádkami o hudbě a oblečení. Poklesla jí ramena.

„Blakeu, nemůžu najít žádné zprávy z dnešního rána.“

Aniž zvedl hlavu od svého mobilu, řekl: „Protože používá apky, který samy zprávy po pár minutách mažou, záleží na nastavení.“

„Cože?“

„Myslel jsem, že to víš,“ pokračoval Blake. „Na jejím mobilu vidíš jen to, co Riley chce, abys viděla.“

Jak jsem mohla být tak naivní? Jak jsem mohla věřit, že se za zdánlivě nevinnou komunikací neskrývá víc? Přitom si mohla s Calebem anebo kýmkoli posílat erotické fotky.

Co ještě o ní nevím?

V tu chvíli na dceřině mobilu cinklo upozornění na příchozí zprá- vu od kamarádky Dakoty: Jsi tam? Jak se vede? Nemáš signál? Ozvi se.

Grace zalapala po dechu a začala psát.

Dakoto, tady Rileyina máma. Mám její mobil. Jsme v Nevadě. Jestli se ti ozve, řekni jí prosím, ať se mi OKAMŽITĚ ozve!

Uběhlo několik vteřin, než Dakota odpověděla.

Ten se ti poved, Ri. Teď vážně – proč jsi přestala odepisovat? Co se děje?

Grace odpověděla: Nepíše ti Riley. A není to vtip. Jsem její máma a potřebuju, aby mi okamžitě zavolala.

Po chvíli Grace poslala další zprávu.

Dakoto, řekni prosím všem jejím kamarádkám, že mi musí Riley ihned zavolat, pokud se jim ozve.

To jako vážně? Jste její máma?

Ano.

Stalo se něco? Je v pořádku? Co se děje?

Grace zběžně pohlédla na obvázané ruce. Netřeba zacházet do detailů, řekla si v duchu, než napsala: Ano. Jen prosím tě potřebuju, aby mi zavolala.

A jste to skutečně vy?

ANO, DAKOTO, JSEM TO JÁ!!!

Promiňte. OK. Ten vzkaz všem rozešlu.

Grace si oddechla. Možná tím udělá Riley ostudu, ale bylo jí to jedno. Otočila se k Blakeovi vedle na zadním sedadle a potlačila v sobě hněv, protože od něj potřebovala pomoct.

„Máš kontakt na některou její kamarádku? Třeba si Riley někde na parkovišti od někoho půjčila mobil, aby si mohla postěžovat, že jsme ji tam nechali? Třeba bys jí mohl poslat zprávu?“

„Pracuju na tom a sleduju její účty na sociálních sítích, jestli není náhodou online a nenechala kámoškám vzkaz.“

Podívala se na jeho obvázaná zranění a musela se bránit emocím, když si uvědomila, že právě přežili autonehodu.

„Jak ti je?“

„Je mi fajn, Grace.“ Zvedl oči od mobilu a lehce se na ni usmál. „Jsem v pohodě.“

Blake to zpackal, ale byl to hodný hoch. Jako jeho táta, říkala si v duchu. Ti dva toho museli snášet tolik, a teď ještě ta nehoda. Grace byla vděčná, že nikdo neměl vážné zranění. Podívala se do přední části SUV. Za volantem seděla policistka Gwen Sanchezová a něco potichu hlásila do vysílačky. Vedle ní seděl John s předběžným policejním hlášením o nehodě v jedné ruce a s mobilem ve druhé, právě jednal s autopůjčovnou o havárii a pojištění vozu.

Grace se zahleděla do pouště, ještě před chvilkou ztichlé a krásné, ale nyní, když se musela potýkat s nepřítomností dcery, viděla jen zející prázdnotu.

Je na mě naštvaná kvůli Calebovi a stěhování, a teď mě trestá? Ne, něco takového by úmyslně neudělala. Anebo ano? Riley sice není svatoušek, ale tak podlá není.

Je to moje chyba. Proč jsem ji nevzbudila? I já byla naštvaná. Ale jsem její matka. Jsem dospělá. Ačkoli moc dobře jsem si nepočínala. Byla jsem vůči ní tvrdá a dostatečně nebrala v úvahu její duševní rozpoložení ze všech změn, které v jejím životě nastaly. Taky na mě kvůli tomu pěkně ječela: že se rozešla s Calebem, že se stěhujeme na druhý konec Států, že opouští kamarádky, hlavně Sherry. A tyhle změny jen navázaly na ty předchozí – na můj sňatek s Johnem, na vytvoření nové rodiny, a také na tu nejhorší – smrt jejího otce.

Na Grace začaly doléhat okolnosti Timovy smrti a nutily ji potýkat se s pocitem viny. Byl stále tam, schovaný v nezahojeném, nestřeženém zákoutí jejího srdce. Mrkáním zaplašila slzy, aby ji nepřemohl nával emocí zrovna teď, když už měli Sagebrush na dohled.

Sanchezová zamířila k hlavnímu vjezdu, kde stály dva pickupy dálničních a další dva lasvegaských metropolitních policistů, z čehož se Grace ulevilo a přitížilo zároveň, protože přítomnost policie jen podtrhávala závažnost dceřina případu.

„Rozumím,“ vyštěkla Sanchezová do vysílačky. „Prý se máme dostavit do centrály ochranky.“

„Našli ji?“ zeptala se Grace.

„Ne,“ odpověděla Sanchezová.

Když spěchali areálem mezi hemžícími se cestovateli, Grace rozbolel žaludek. John ji vzal za ruku. Razili si cestu davem, hleděli lidem do tváří a modlili se, aby už to měli za sebou.

Sotva se přiblížili k centrále ochranky, uviděli skupinku policistů a zaměstnanců areálu včetně Natea Rogana a Carla Aldriche. Grace se z jejich výrazů snažila něco vyčíst, zatímco shromáždění si prohlíželo obvázané členy rodiny a jejich potrhané oblečení.

Následovalo rychlé přivítání a vzájemné představování.

„Nevidím ji tu,“ vyhrkla Grace. „Našli jste ji?“

„Ještě ne,“ odpověděl Rogan. „Naši pročesávají celý komplex a na cestě sem jsou detektivové z oddělení pohřešovaných osob.“

„Panebože.“ Grace se musela držet, aby se nezhroutila.

„Ale někde tu být musí, ne?“ zeptal se John.

„Pojďme dovnitř,“ řekl Rogan.

6. kapitola

Nevada

Grace, Johna a Blakea odvedli do spoře osvětlené centrály.

U ovládacího panelu něco dělal Travis Quinn, který je uvítal a ukázal na řady monitorů.

„Podívejte se na číslo devatenáct, prosím.“

Mezi křišťálově jasným obrazem lidí nakupujících ve smíšeném zboží spatřili dívku v bílém tričku. V jednu chvíli se otočila ke kameře, která na tričku odhalila stylizovaný nápis Přátelé. Když se zadívala ke kameře, bylo jí jasně vidět do obličeje, potom vyšla ze záběru.

Grace si rychle zakryla dlaní ústa.

„Pane Bože, to je ona! To je Riley!“

„Můžeme tedy potvrdit, že byla v daný čas na daném místě,“ prohlásil Rogan.

„Tak kde je teď?“ zoufala si Grace. „Kam šla?“

„To nevíme,“ odpověděl Quinn.

„Musíte to vědět!“ vykřikl John, který ukazoval na řady monitorů se záběry každého kouta areálu. „Máte tam desítky kamer. Vysledujte, do které části budovy zašla.“

„To nejde,“ namítl Quinn.

„Proč ne?“

„Je v tom zádrhel,“ řekl Aldrich.

„Máme sice všude kamery,“ pokračoval Quinn, „uvnitř i venku, kvůli pojištění z odpovědnosti a taky bezpečnosti. Ale když jsme předevčírem aktualizovali software, vyskytly se problémy.“

„Jaké?“ vyzvídal John.

„Zjistili jsme, že většina našich kamer neukládá záznamy, ještě nevíme proč. Všechny přenášejí živý obraz,“ vysvětloval Quinn, „ale většina z nich nenahrává. Proto nevíme, kam se Riley z toho obchodu vydala.“

John zaklel, potom dodal. „To snad není pravda!“

„Pracujeme na nápravě, ale to nám zrovna teď nepomůže.“ Rogan se na chvilku zamyslel, potom se obrátil na Aldriche. „Co místní motel?“

„Uvnitř kamery nejsou,“ odpověděl Aldrich.

„Bavíme se o vnějších prostorách. Tam kamery záznamy nahrávají?“

„Ano, fungují na jiné síti,“ přitakal Quinn. „Už jsme prověřili záznamy z doby, kdy rodina přijela na parkoviště.“

„Přehrajte to znovu,“ požádal ho Rogan.

Quinn začal manipulovat s ovladači kamer snímajících přední a zadní část motelu a také spojovací chodby. Přehrál záznam. Sledovali změť lidí – dvojice, rodiny i jednotlivce, jak přicházejí a odcházejí ve zrychleném přehrávání. Ale nikdo v žádné sérii záběrů neodpovídal popisu Riley Jarrettové.

„Musíme po ní pátrat dál!“ dožadovala se Grace. „Musí tu být!“

„Děláme, co je v našich silách. Carlovi lidé prohledávají areál,“ říkal Rogan. „Nyní musíme zapsat předběžné prohlášení každého z vás. Abychom to urychlili, kolegové si vás odvedou do různých kanceláří. Grace, vy půjdete s policistkou Kilroyovou, Blake s Jenkinsovou. A my si spolu sedneme támhle k tomu stolu v rohu, Johne.“

„Ale tím jen ztrácíme čas,“ namítl John. „Měli bychom všichni vyrazit ven a hledat ji.“

„Pane,“ pokračoval Rogan, „ujišťuju vás, že se na tom pracuje a další lidé jsou na cestě. Vaše prohlášení nám pomůžou.“

Když byli každý v jiné místnosti, podali Grace, John a Blake své verze událostí ohledně Rileyina zmizení. Poté se Grace a Blake vrátili do centrály, kde už John začínal ztrácet trpělivost. „Od našeho příjezdu uběhly skoro dvě hodiny,“ rozčiloval se. „Měli byste zatarasit silnice.“

„To bychom udělali,“ vysvětloval Rogan, „pokud bychom si byli jistí, že ji někdo unesl…“

„Unesl?“ Grace vykulila oči.

„… ale zatím není jisté, co se stalo,“ dodal Rogan.

„Nemůžete vyhlásit veřejné pátrání po pohřešovaném dítěti nebo něco podobného?“ zeptala se Grace.

„Bohužel – anebo bohudík – tenhle případ pro to zatím nesplňuje kritéria. Zvážíme to, ale na únos nic nepoukazuje, nemáme podezřelou osobu ani vozidlo. Možná se prostě toulá nebo se ztratila?“ vysvětloval Rogan. „Ale upozornili jsme všechny naše složky i nevadskou dálniční policii a pátrání ještě rozšíříme.“

V tu chvíli si John všiml, jak Blake, který upřeně hleděl na monitory, k jednomu přikročil.

„Tati. Tady.“ Blake ukázal prstem. „Šestadvacítka.“

Všechny oči se otočily k záběrům na jednu z benzinových pump.

Aldrich nařídil Quinnovi: „Přibližte to.“

Kamera se zastavila na bílém SUV, pak zaostřila na stranu spolujezdce.

„Vidím ji!“ Grace se otočila k Johnovi.

Ale ten už tam nebyl.

Utíkal z centrály ven.

7. kapitola

Nevada

John běžel k benzinové pumpě a bílému SUV, které předtím viděl na monitoru.

Na zadním sedadle za místem spolujezdce seděl někdo zabalený v dece a s hlavou opřenou o okénko.

„Riley!“ zvolal John.

Vousáč v tílku, který do SUV tankoval benzin, měl obě paže celé potetované. Přes lomoz přijíždějících a odjíždějících osobních aut a náklaďáků Johna neslyšel. Ani se neotočil od poskakujících čísel na displeji samoobslužného stojanu.

Když John dorazil k SUV, sesunula se deka pod spodní hranu okénka, ale ještě předtím stačil zahlédnout bílé tričko a hnědé vlasy – Rileyiny vlasy  – které z deky vykukovaly.

John plácl dlaněmi do okénka.

Hlava se chabě nadzvedla, ale tvář mladé dívky, která se zdála být grogy, zakrývaly dlouhé vlasy.

„Riley!“

John vzal za kliku dveří. Byly zamčené. Ohlédl se a spatřil blížící se Grace i ostatní. Někteří z policistů sahali po vysílačkách právě ve chvíli, kdy muži u stojanu došlo, že se John snaží otevřít dveře jeho SUV.

„Hele, hele!“ vykřikl a zasunul čerpací pistoli do stojanu. „Co to má bejt? Táhni!“

John zkusil otevřít přední dveře spolujezdce. Muž obešel auto, vytáhl z pouzdra pistoli a zvedal ruku, aby namířil na Johna. „Hej! Ty kreténe. Říkal jsem, ať táhneš!“

„To je moje dcera!“ ukazoval John na dívku. Ostatní zákazníci, kteří se stali svědky odehrávajícího se dramatu, se stáhli dál, někteří se schovali, jiní sahali po mobilech. Nějaká žena vykřikla: „Bude střílet!“ Nějaký muž se vydal do svého auta pro zbraň.

Rogan a ostatní policisté obklíčili ozbrojeného muže, mířili na něj, ve vysílačkách praskalo. „Odložte zbraň na zem, pane! Klekněte si a ruce s propletenými prsty dejte za hlavu! Hned!“

Ozbrojenec se ani nehnul. „Tak řekněte tomu kreténovi, ať táhne!“

„Běžte dál, Johne!“ křikl na něj Rogan. Potom na ozbrojeného muže: „Položte tu zbraň, okamžitě! Johne! Hned zvedněte ruce, běžte dál a sedněte si na zem!“

K pumpě dorazila se řvoucími motory auta dálniční policie a odřízla SUV cestu. John couvl. Když muž viděl, že nemá na výběr, položil zbraň pomalu na zem, načež jemu i Johnovi policisti rychle nasadili pouta a sebrali odloženou zbraň, čímž zklidnili situaci, pak začali přítomné posílat dál.

Rogan došel k zadním dveřím a zamžoural okénkem na dívku.

„Otevřete ty dveře,“ nařídil jí Rogan a ukazoval služební odznak.

Uběhlo pár vteřin, pak cvaklo v zámku a Rogan otevřel. Dívka vypadala zhruba na patnáct let. Odhrnula si vlasy a zamrkala, jako by se ještě úplně neprobrala. Rogan se otočil a pokynul Grace, ať přistoupí.

S rukama před ústy a se slzami na krajíčku kráčela Grace blíž a pak pomalu vrtěla hlavou.

„Není to ona. Tohle není Riley.“

„Jak se jmenuješ, holčičko?“ zeptal se Rogan.

„Olivia Vaughanová,“ zamumlala.

„Kolik je ti let?“

„Ššesnást.“

„Moje neteř,“ křikl muž s pouty na rukou. „Má v sobě sedativa, ve Vegas jí před chvílí trhali zuby moudrosti. Vezu ji k mámě, mý ségře, do Primmu. Jsem u národní gardy. Mám povolení nosit zbraň a mám u sebe papíry, co dokážou, že Olivia byla u zubaře.“

Po zvážení okolností podal Rogan několik hlášení do vysílačky a potom kývl na ostatní policisty.

„Jedou sem zdravotníci, aby se na dívku podívali. Sundejte jim pouta, vyřešíme to na místě.“

Poté odvedl Johna, Grace a Blakea zpátky do budovy.

„Chápu, že jsou to pro vás vypjaté chvíle,“ říkal, „ale je nebezpečné brát věci do vlastních rukou. Musíte nás nechat pracovat.“

„A jakouže práci to děláte?“

„Pokračujeme v prohledávání areálu. Brzy dorazí detektivové z oddělení pohřešovaných osob. Nejspíš povoláme i jednotku specializovaných záchranářů. Rozšíříme pátrání a zvýšíme úsilí najít vaši dceru.“

Bezmocní a potlučení se Grace, John a Blake zahleděli na obří rušné odpočívadlo pro kamiony s čerpacími stanicemi a parkovišti a přikývli.

Tři čtvrtě hodiny poté, co pohovořil se zdravotníky, Olivií Vaughanovou, jejím strýcem Darrylem Heckerem, po prověření jejich totožnosti i dokladů a po několika telefonátech Rogan zjistil, že Hecker nemá záznam v trestním rejstříku a není hledanou osobou. Byl seržantem 72. roty vojenské policie národní gardy státu Nevada. Zbrojní průkaz i povolení nosit zbraň byly v pořádku, stejně jako jeho tvrzení o zubním zákroku.

Mohl s neteří odjet.

To ovšem neplatilo pro Grace a členy její rodiny.

Stali se rukojmími vzrůstajících obav o Riley.

Grace s mladou zaměstnankyní areálu Brandy prošly každou toaletu, nahlížely do prázdných kabinek a volaly Rileyino jméno před těmi obsazenými. Grace spadl kámen ze srdce při každém cinknutí příchozí zprávy na mobil.

Ale nikdy to nebyla Riley.

To se jen Dakota nebo další dceřiny kamarádky Claire či Ashley ptaly, jestli už se o Riley něco ví.

Neozvala se nám.

Je v pořádku?

Stalo se něco?

S rozbolavělým tělem a otupělá starostmi procházela Grace s trpělivou Brandy od jedné toalety ke druhé a naslouchala ozvěně z místního rozhlasu, který po celém areálu stále vyvolával Riley.

Tohle nemůže být pravda.

Jako by Grace prožívala noční můru.

Riley, kde jsi? Proč jsem tě jen nešla vzbudit? Proč jsem se na tebe nešla před odchodem z auta podívat? Je to moje chyba.

Okolí najednou viděla jako v mlze, v zoufalství usedla na lavičku a dala se do pláče.

Brandy se posadila vedle ní a vzala ji kolem ramen.

„To bude dobrý.“ Nabídla jí papírové kapesníčky. „Najdeme ji.“

I když Rogan s Aldrichem říkali, že nechali prohledat celý Silver Sagebrush, vydal se John po Riley pátrat ve společenských prostorách, v posilovně, ve sprchách, v herně i v koutku pro domácí mazlíčky.

Všechno marné.

Měl jsem být pozornější. Měl jsem trvat na tom, aby Blake vzbudil Riley, jakmile jsme zastavili. Už od ranního odjezdu ze San Diega panovala napjatá atmosféra. Všichni byli nervózní. Měl jsem to vzít při zastávce v úvahu. Věděl jsem, že nechávat Riley v autě je po hádce riskantní…

V tu chvíli Johna vtáhla paměť do minulosti. Ale bránil se, nechtělo se mu vzpomínat.

Dál hledal Riley v kadeřnictví a pak v knihovně. Potom v kapli.

Na tomto místě už nedokázal vzdorovat bolestivým vzpomínkám na ostrý vítr, bičující déšť a vzdouvající se vlny oceánu.

8. kapitola

Nevada

Detektiv Michelle McDowellová z oddělení pohřešovaných osob ťukala prsty na volant neoznačeného služebního chevroletu.

Dělala to pokaždé, když ji s parťákem povolali k novému případu. Ťukání prsty jí pomáhalo připravit se na vše, co ji čeká. McDowellová se otočila k parťákovi, aby přerušila tok jeho myšlenek.

K tomu bude potřebovat dávku štěstí.

Výraz Dana Elsena byl stejně chladný jako u prezidentů na monumentu Mount Rushmore. Zřídkakdy se usmál. Před dvěma lety přišel o manželku, která se předávkovala opiáty během oplakávání svých rodičů zabitých opilým řidičem. Elsen tehdy seděl vedle nemocniční postele a držel manželku za ruku, když vydechla naposledy.

Od její smrti se McDowellová stala jedním z mála lidí, se kterými se Elsen snesl. Jednou se jí svěřil, že práce a pes jsou to jediné, co ho drží nad vodou.

Poté co na tabletu vyhledal aktuální informace, zadíval se na silnici před sebou. Jeli po Las Vegas Boulevard, protože na I-15 byly stále kolony.

„Mám její záběr z videokamery a pak je tu mylné zahlédnutí někým z rodiny, které vyústilo v hádku mezi otcem a členem národní gardy u čerpací stanice,“ vysvětloval. „Jinak dosud nic.“

„Co o tom zatím soudíš?“

„Promluvíme si se zaměstnanci a pak s rodiči, zvážíme, jestli nejde o trestný čin. Zintenzivníme pátrání. Žádné předběžné závěry.“

„Nacvičený postup znám.“ McDowellová se natáhla pro šálek s logem sportovního klubu Raiders, dárek od desetiletého syna Jacka. Měla ho ve střídavé péči s bývalým mužem a jeho novou manželkou. „Chci znát tvůj názor.“

„Chceš slyšet nějaké spekulace?“

„Co si myslíš o tom, že tam nechali tu holku, a pak o té havárii?“

„V téhle fázi nic spekulacemi nezískáme. Pracujeme s fakty a důkazy. Ale jedno by mě zajímalo. Co ti napovídá instinkt?“

McDowellová si povzdechla.

„Nezvěstné většinou najdeme.“

„Ale ne vždycky.“

„Ne. Vždycky ne.“

Zahleděla se do pouště, netřeba nic dodávat.

Oběma to bylo jasné.

Ozvalo se rytmické ťukání, jak McDowellová zapnula blinkr, aby odbočili k Silver Sagebrush.

Policista Nate Rogan přivítal detektivy a doprovázel je areálem k sekci s ostrahou a kancelářemi.

Zamířili rovnou do centrály ostrahy, aby se podívali na video zachycující Riley Jarrettovou v obchodu se smíšeným zbožím.

Poté Rogan odvedl McDowellovou a Elsena do prázdné kanceláře a zavřel dveře. Jeho hluboko usazené oči zpozorněly, když jim několik minut předčítal z poznámek. Ujistil je, že veškeré pátrání probíhá ve spolupráci s metropolitní a dálniční policií i se zaměstnanci odpočívadla, potom zavřel poznámkový blok, čímž jim vyšetřování předal.

„Aldrich tu zatím drží zaměstnance,“ doplnil Rogan. „Některým skončila směna a rádi by šli domů.“

„Musejí být trpěliví,“ pokrčil rameny Elsen. „Pokud už někteří zaměstnanci odešli anebo jim skončila směna dřív, povolejte je zpět, abychom s nimi mohli mluvit.“

„Požádáme naše oddělení o posily, které je vyslechnou,“ doplnila McDowellová. „Nejspíš někde zřídíme velitelství a povoláme specializované záchranáře.“

„Pojďme vyhlásit veřejné pátrání po dítěti v ohrožení,“ navrhl Elsen.

„K tomu nám chybí klíčové faktory,“ namítl Rogan. „Unesl někdo tu dívku, odvezl ji proti její vůli? Je v nebezpečí? Nemáme žádné podezřelé vozidlo.“

„To víme, ale když vezmeme všechno v úvahu, pojďme se do toho pustit. Jakýkoli nátlak delegujte na mě,“ prohlásil Elsen. „Taky jsem viděl velkoplošné obrazovky s výzvou. Mohl byste Aldriche požádat, aby nám sem poslal podobenku té holky a osobní údaje?“

„Jistě,“ řekl Rogan.

„Budeme také potřebovat nějaký doprovod k odvozu obytného vozidla na odstavné parkoviště, aby zajistil případné důkazy. Já s Michelle obstaráme soudní příkaz,“ dodal Elsen.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Hledejte ji.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.