Láska
za ostnatým drátem

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.xyz.cz

www.albatrosmedia.cz

Hana Radulićová

Láska za ostnatým drátem – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2022

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

První kapitola

Psí štěkot na chvíli přehlušil řev mužských hrdel a pak už bylo zase slyšet jen křik doléhající zvenčí, z druhé strany pevně uzamčených dveří dobytčího vagonu, v němž se Helena pokoušela přes namačkaná těla dosáhnout na své zavazadlo. Pro většinu nově příchozích byl jazyk toho ještě stále vnějšího světa nesrozumitelný, tím spíš, že pokřiky přicházely současně. Helena nicméně rozpoznala, že se na místě, kam přijeli, hovoří německy, a záhy i ostatní pochopili, kdo jsou ti lidé, kteří tak vytrvale pokřikují podél vlaku, který, jak si všichni uvědomili, zastavil na své konečné stanici.

O dveře se opřel hever a dveře se s rachotem otevřely. Do vagonu vtrhl čerstvý ledový vzduch. Ti, co stáli nejblíž východu, vyskákali na zem, zatímco ostatní zůstali stát a dál strnule, s úžasem pozorovali výjev, jenž se jim naskytl. Jenže nebyl čas se rozhlížet, netrpěliví muži podél trati měli naspěch.

„Honem! Dolů!“ nyní i Helena, jež se ještě stále strkala uvnitř mezi ženami, zaslechla hlasitý povel, tentokrát kupodivu v polštině. Ještě víc ji překvapilo, když spatřila podivný mužský zjev, vylézající k nim do vagonu. Vychrtlý člověk v příliš širokém vězeňském mundúru a s kulatou čapkou z téže látky na hlavě vykřikoval bez ustání své dva rozkazy a při tom ženy tahal a strkal ven z vagonu. Nebyl hrubý, ale ani zvlášť ohleduplný, a tak brzy chňapl i po Heleně. Za okamžik se octla venku, na dobře osvětleném nástupišti.

Chlad časně jarního podvečera jí rázem začal zalézat pod kůži a zesílil pocit strachu, který v ní během jízdy v rozhovoru se spolucestujícími poněkud zeslábl. Tak dlouho přesvědčovala některé z dívek, že jedou na práci, až tomu sama uvěřila.

Nyní jí však všechno přišlo jiné a podezřelé. Zvláště při pohledu na několik Němců v uniformách SS, kteří rozkročení a s rukama zkříženýma na prsou stáli poněkud stranou, jako by se dokonce distancovali od zmatku vládnoucího na železniční zastávce. Na rtech jednoho z nich zachytila Helena lehký přezíravý úsměv. V páteři ji zamrazilo, nejen zimou.

„Musíme tu nechat zavazadla,“ skoro do ucha jí ustaraně zašeptala Libuška.

„Zavazadla?“ opakovala Helena ještě tišeji a doširoka otevřenýma očima se rozhlížela kolem. I z ostatních vagonů vystupovali lidé, anebo byli ve většině případů vyhazováni. Zavládl zmatek, všichni bloudili očima kolem sebe a někoho hledali. Ale jen pohledy, tiše, jako by svými hlasy nechtěli rušit rytmus povelů vybízejících ty, kteří právě dorazili, aby už konečně vystoupili z vlaku. Někteří z esesmanů máchali bambusovými holemi a volskými žílami, obcházeli čerstvě přivezené lidi a měřili si je pohledy vybíravých kupců na dobytčím trhu.

„Říkal to ten Polák. O zavazadlech,“ Libuška dále myslela na totéž a kývla na muže, který je před chvílí vytáhl z vagonu. Oběma rukama pevně svírala starý odřený kufr s jedinými zbytky svého jmění. Heleniny věci stály vedle ní, na podlaze. Obě si nyní všimly dalších dvou mužů podobných Polákovi, se stejnými kostnatými obličeji, jak se prodírají mezi lidmi z vagonu. Polák se nyní zabýval zabavováním zavazadel. Už nevysvětloval, co se má dělat, ale hrubě trhal lidem z rukou cestovní kufry, batohy a rance a odstrkoval ty, kteří po nich znovu sahali. Tak popadl i jejich věci a mrskl jimi na hromadu k ostatním.

Třebaže Helena nevěděla, kdo jsou muži v pruhovaných šatech, nějak cítila, že právě toho Poláka přidělený úkol nikterak netěší, ale plní jej svědomitě kvůli sobě, a ne proti nim. Hromady kufrů se vršily a stále méně bylo těch, kteří se bouřili proti tomu prvnímu dějství dramatu na nástupišti v místě, jehož jméno jen málokdo z nich tušil. Většina spolehlivě věděla jedině to, že jsou v Polsku, což jim odhalil pohled zamřížovanými okénky vagonu na cestě z Popradu[1] sem.

1 Slovenské město, kde byl jeden ze sběrných táborů pro slovenské Židy, deportované do Osvětimi.

„Věci nám vrátí, že?“ v Libuščině hlase bylo už cítit zaúpění dožadující se přitakání, ale Helena jí nevyhověla. Na rozdíl od kamarádky se už na svůj kufr neohlížela. Pokoušela se pochopit, co je to za místo, kam dorazili, a co se tu děje, a tak, zatímco je hubení vězni strkali dopředu, zvedla pohled. Nástupiště bylo osvětlené, ale na krajinu kolem se už snášel soumrak. Přesto ve vzdálených obrysech dokázala rozpoznat objekt s komínem. Určitě továrna, usoudila a znovu zadoufala, že měla pravdu, když věřila, že jedou na práci. Ale další dění ji znovu zviklalo.

Povely požadovaly roztřídění podle pohlaví. Nalevo ženy s dětmi, napravo muži. Všichni do řad po pěti. Nepravidelné řady byly rychle vyrovnány pomocí holí. Helena se dostala do druhé řady.

Zrovna před ní stál chlapec, ne starší než sedm osm let. Vedle něj matka, která ho držela za ruku. Působila hrozně vystrašeně, třásla se a neustále pokukovala po synovi, ale ten se zdál klidný. Dokonce v jednom okamžiku pustil matčinu ruku, jako by chtěl někomu, nejspíš sobě, dokázat, že je už dost velký a že se nemusí držet matky. Ale ta ho okamžitě zase křečovitě sevřela.

Helena si všimla, že dítě pod pravou paží něco drží. Trochu se vyklonila a zjistila, že to jsou housle, což jasně prozrazoval tvar tmavého návleku. Byly to navlas stejné tříčtvrteční housle, na jaké hrávaly děti, s nimiž kdysi chodila do obecné školy. Helena měla krásný hlas a ráda zpívala, ale nikdy na nic nehrála, třebaže ji k tomu přemlouvali. Právě na tyto školní dny si nyní vzpomněla při pohledu na toho neznámého chlapce a pochopila, že matka po výstupu z vlaku porušila rozkaz a ponechala synovi ten kousíček majetku, který si vzali s sebou v rámci povoleného množství. Nástroj byl chlapci natolik vzácný, že se ani teď od něj nechtěl odloučit. Matka splnila jeho přání, možná až po několika slzách. Určitě hraje dobře, pomyslela si Helena a odvrátila pohled právě ve zlou chvíli.

Německá slova se řinula v její bezprostřední blízkosti. Znetvořený obličej esesmana s bičem v ruce mluvil sám za sebe, a tak ani nebylo třeba rozumět mu zcela přesně. Žena vrtěla hlavou, mluvila rychle, nesrozumitelně a nesouvisle, ale všichni kolem ní ihned pochopili, v čem je problém. Housle nepatří do pětistupu, ale na hromadu s ostatními věcmi. Bič zapráskal a žena trochu poklesla v kolenou. Až druhá rána ji srazila na zem docela. Chlapec rychle poklekl k matce. Kupodivu neplakal, a housle teď pevně tiskl na prsa. Ale jen na okamžik, protože mu byly ihned hrubě vyrvány. I Helena stejně jako ostatní pohledem doprovodila let nástroje, který neslyšně dopadl do bláta. Až nyní se chlapec tiše rozplakal a na matčina záda zasvištělo ještě pár ran bičem.

„Uklidni ho!“ zasyčel ten, který jím švihal, německy, jazykem, jemuž Helena rozuměla a i všichni ostatní už natáhli uši, aby co nejlépe chápali jazyk tohoto místa. Kdo se jej rychleji naučí, lépe pro něj, podobný závěr si už mnozí stačili udělat. Matka vstala a dětský pláč ustal. Stála nyní klidně, se skloněnou hlavou, a dál držela syna za ruku, čemuž se dítě už nevzpíralo.

Před dvě oddělené skupiny se postavil muž s neobyčejně bledou tváří, v uniformě SS[2]. Uniforma bezvadně vyžehlená, se všemi příslušnými odznaky, mezi nimiž zaujímal čestné místo Železný kříž[3]. Vedle druhý, mnohem mladší esesman stejně parádního vzezření, ale krok za prvním, jenž zřejmě zaujímal důležitější postavení. Cestující z vlaku k němu začali přistupovat. Nejprve ti z pravé, mužské skupiny. Jeden za druhým, takřka bez zdržení. Esesman vrhl na každého nově příchozího letmý pohled a pokynul palcem v černé kožené rukavici. Občas doprava, ale častěji doleva. V strachem vyvolaném hrobovém tichu všichni sledovali nevídané představení. Každou chvíli narůstal počet těch, jimž německý palec ukázal doleva. Dokud nedošla řada na Heleninu smíšenou skupinu, snažila se Helena domyslet podstaty selekce.

2 Ochranný oddíl (Schützstaffel), elitní policejní a vojenské formace v nacistickém Německu. Založil je Hitler roku 1925 jako vybraný oddíl své zločinecké organizace SA (Sturmabteilung). Z příslušníků různých formací SS byly roku 1940 vytvořeny zvláštní vojenské jednotky, tzv. Waffen SS. Zvláštní formace SS Totenkopfverbände (oddíl umrlčích hlav) převzal správu koncentračních táborů.

3 Vojenské vyznamenání za hrdinství, jež se hromadně udělovalo v nacistickém Německu a existovalo ve třech hlavních kategoriích. (Ustavil je už roku 1813 pruský král Friedrich Wilhelm III.)

„Mladí jdou doprava,“ prohlásil kdosi za ní v okamžiku, kdy v mužské skupině zbývalo už jen několik nezařazených. Také ona si nyní všimla toho detailu, který by mohl všechno vysvětlit. Jenže ne jim, vyděšeným cestujícím s našitou Davidovou hvězdou[4], jimž naděje mařila jakoukoli objektivitu. Totéž se opakovalo, i když přišla řada na ženy a děti, s tím rozdílem, že ty levou stranu zaplňovaly ještě rychleji a početněji.

4 Národní a náboženský symbol židovstva, který za nacismu museli Židé nosit na rukávu nebo na prsou jako poznávací znamení. Na Slovensku byla povinnost nosit žlutou židovskou hvězdu zavedena v září 1941 tzv. Židovským kodexem. (Na území okupovaného Polska už od konce roku 1939.)

Když Helena přistoupila k esesmanovi, ani ona se mu nedívala do křídově bílého obličeje. Proto nemohla zachytit pohled, z něhož by možná o chvíli dřív než podle jeho ruky dokázala pochopit, na kterou půjde stranu. Palec ukázal doprava a Helena měla dojem, že stála před mužem v uniformě o chvíli déle než ostatní. Ztuhlá zimou, nezadržitelně zaplavovaná strachem, přece jen maličko ožila, když esesman stejnou stranu vyhradil také Libušce. Rychlými kroky se k nim postupně přidalo ještě několik dalších žen, většinou mladých dívek. Některé znala Helena z dřívějška, a jednu z nich, dvacetiletou vrstevnici Leu, poznala během cesty, a tak ji ta skutečnost skoro potěšila.

Jak tak sledovala vývoj událostí a pozorovala lidi nyní už v každém ohledu z druhé strany, zeptala se, stojí-li v dobré, nebo špatné skupině. Nějaký rozdíl mezi nimi musí určitě existovat. Němci by neztráceli čas tříděním, pokud by nemělo žádný smysl. Tak o nich uvažovala nejen Helena, ale i mnozí z obou skupin. Znovu pomyslela na práci, na to, kvůli čemu je sem poslali. Neřekli jim snad, ještě ve vlasti, že jedou na práci? Naproti ní stály i všechny děti z jejich transportu. Jak a co tady budou dělat ty děti, nechápala, ale při pohledu na ně měla pocit, že její strana je přece jen lepší.

Znenadání znovu proťala ticho němčina. Všichni němě pozorovali výjev, v jehož středu se octly dvě mladé dívky, skoro ještě děvčátka. Byly si velmi podobné a byly poslední při třídění. Jednu z nich Němec určil doleva a starší poslal na opačnou stranu. Dívka se po pár krocích zastavila a pak se bleskově otočila a rozběhla se k mnohonásobně početnější skupině. Zda to udělala kvůli sestře, anebo si myslela, že to tak bude lepší, to se ukázalo záhy, protože už pevně objímala tu, které se tolik podobala. Esesman začal křičet a hrozit černou pěstí a jeden z těch s bičem zamířil k neposlušné dívce. Ale bič kupodivu švihl vedle a muž najednou svěsil ruku. Máchl pomalu do prázdna a otočil se k hlavnímu dozorci. Kývl hlavou, že snad je zase vše v pořádku. Helena nyní i na jeho obličeji zachytila týž bezvýrazný úsměv, který ji definitivně upevnil v přesvědčení, že stojí ve šťastné skupině.

Třídění bylo u konce. Už se nic nedělo. Levá strana se zavlnila. Jakási nervozita se zmocnila i Němců. Dívali se po sobě a rozhlíželi se kolem, jako by někoho nebo něco hledali. Jenže koho, jsou-li všichni z transportu v plném počtu? Z dálky se ozval zvuk motorů a záhy se po blátivé silnici začaly blížit kamiony. Dunění podráždilo i psy a vlčáci se rozštěkali. Několik kamionů s otevřenými plošinami se zarazilo jeden za druhým. Před ně se prodralo vozidlo s jasně viditelným znakem červeného kříže a z mnoha prsou se vydraly povzdechy úlevy. Také esesáci si jaksi oddechli. Koordinace tentokrát selhala, jako by si mysleli, když se po sobě dívali, ale na tvářích se jim zračilo uspokojení, že vše zase probíhá podle plánu.

Těm nalevo bylo veleno k nástupu do kamionů. Většina neuposlechla a muži ve vězeňských pruzích se znovu ujali svého úkolu.

„Jedete na práci,“ i někteří z méně početné skupiny zaslechli polská slova, jimiž byli starší muži, ženy a děti vybízeni, aby vylezli na korby vozidel. Za občasného vzteklého pokřiku a štěkotu psů se kamiony zaplňovaly.

„Nebojte se. Červený kříž vás doprovodí,“ opět srozumitelná slova měla okamžitý účinek. Přecpané kamiony zažehly motory a vydaly se stejným směrem, odkud přijely. Jako poslední je v té pohřební koloně následovalo vozidlo s červeným křížem. Lidé vybraní do pravé skupiny se dívali za nimi. Už se však neptali, co bude s těmi na kamionech. Najednou je zajímal jen jejich vlastní osud.

„Vy jdete na práci,“ oznámil jim Polák a lidé se poslušně vydali pěšky na cestu. S nimi šlapala blátem i Helena. Nad Osvětimí se v tu chvíli drobně, ledově rozpršelo.

Druhá kapitola

Znovu je rozdělili podle pohlaví a muži kamsi zmizeli. Ženy uvedli do zděných objektů, právě když se rozpršelo silněji. Znovu setkání s vězni, tentokrát se ženami. Také ony měly na sobě mundúry s vyrudlými pruhy a na povislých prsou našitý trojúhelník s výrazným písmenem P uprostřed. Jejich neupravené nakrátko ostříhané vlasy a zachmuřené obličeje nevlévaly nově příchozím ani špetku důvěry. Otrokyně nacistického pořádku v táboře se už všemu naučily a nyní čekaly na nové rozkazy. Jedna, s výrazně snědým obličejem, těkala posměšnými pohledy po jejich šatech, ještě stále vyvolávajících vzpomínku na normální život. Helena se pořádně zahalila do kabátu, třebaže v místnosti nebylo chladno. Navíc ustátý vzduch byl čím dál těžší. Nejistota mezi nově příchozími minutu po minutě zesilovala strach a ten podněcoval v beztak dusné a páchnoucí místnosti pocení.

„Kde jsme? Co bude teď?“ odvážila se promluvit vysoká, mohutnější žena. Nikdo jí neodpověděl, ale do místnosti vstoupil esesman. Až nyní se dění pohnulo dál. Zahnali je do další, o něco větší místnosti, a jedna z vězeňkyň se k nim konečně obrátila polsky:

„Teď půjdete do sauny.“

„Co je to?“ zeptaly se některé nahlas, povzbuzené započatou konverzací.

„Koupelna, tady tomu říkají sauna.“

Odpověď jako by mnohé uspokojila. Také Helena si pomyslela, že je dobré, že jim po cestě umožní vykoupat se. Znovu se musely seřadit, protože tady se, jak už se pomalu učily, velice dbalo na řazení. Stály klidně, ještě stále ve svých šatech, se svými dlouhými vlasy, většinou zakrytými šátky. Někdo konečně vyslovil i název místa jejich pobytu: Auschwitz – Osvětim. Jméno však mezi mladými ženami nevyvolalo takřka žádnou reakci.

„Slyšela jsem o něm. Bratr mi řekl, že sem posílají Židy. Na práci,“ jen Lea se pochlubila nabytými vědomostmi. Některé pouze pokrčily rameny, jako by jí chtěly říci: Jméno jako jméno, a že jedeme na práci, jsme věděly.

Čas míjel. Dál čekaly na koupání. Nikdo se na ně neobracel a polské vězeňkyně už neodpovídaly na otázky. Proto ztichly. Přitisklé jedna k druhé cítily dál jakousi jistotu, kterou jim vlévalo společenství. Ještě stále byly stejné, židovské dívky ze Slovenska, které oddělili od rodin a poslali do neznáma. Ale je válka, a až ta skončí, bude to vše minulost. I pocit křivdy, s nímž opouštěly vlast, i práce na tomto místě, jehož jméno si ještě ani pořádně nezapamatovaly. Totéž si myslela i Helena.

Poprvé od příjezdu pocítila hlad a pomyslela na své zavazadlo, v němž měla jídlo. Ale nechtěla Libušce připomínat zabavené věci. Věděla, že se kamarádka hrozně bojí, a toužila jí povědět něco, co by ji utěšilo.

„Všecko bude v pořádku, uvidíš,“ stiskla jí ruku, ale nedokázala utěšit ani sebe.

Kdoví kolik času uplynulo od chvíle, kdy je seřadili. Toužily si sednout, strávily na nohou už celou věčnost, ale v místnosti nebylo nic. A sednout si jen tak na zem se neodvážily.

Najednou dovnitř vtrhl houf vzteklých Němců. Pohled na oblečené ženy je rozzuřil ještě víc. Křičeli a hrozili, nejprve Polkám, a pak se obrátili k vyděšené skupině přírůstků, která se ještě víc semkla dohromady.

„Svléknout!“ přeložila jim ta opálená, která nyní vypadala stejně zlověstně jako její páni. Pochopily, že nelze otálet, protože by se jim mohlo stát i něco horšího. Konečně, koupat se musí beztak bez šatů, pokoušela se samu sebe uklidnit Helena. Ale což se budou svlékat tady, před těmi hroznými Němci? Svlékání proto šlo pomalu, příliš pomalu. Křikem je poháněli ke spěchu, ale až když do místnosti vešel malý, podsaditý esesák s gumovým pendrekem v ruce, pohyby se maximálně zrychlily. Šatstvo musely odložit na jednu hromadu.

„Jak si potom najdeme svoje věci?“ zeptala se jedna z žen. Na její tvář dopadla facka. Z rozbitého rtu vyhrkl tenký červený čůrek. Rána jasně a hlasitě ohlásila zlom v průběhu dění, v jejich dosavadních životech. Podsaditý zařval:

„Dost řečí!“ a pendrekem máchl po drobné postavě. Vyjekla, ale tiše sevřeným hrdlem. Nejistotu vystřídal šok.

Nyní byly všechny bez šatů. Dočista nahé, rukama se pokoušely chránit před mužskými pohledy, před očima oblečených vězeňkyň, ale i jedna před druhou. Esesáci v uniformách chodili kolem nich, někteří se o ně jen otřeli přezíravým pohledem, ale druzí si nestoudně prohlíželi jejich intimní místa, a mladé dívky cítily, že v tom okamžiku ztrácejí sebe sama. Nic už nebude, jak bylo. A když je o chvíli později, gesty a pokřiky, jakými se honí dobytek, hnali dál, věděly všechny, že jejich důstojnost zůstává za nimi.

Vešly do sauny s kouskem mýdla v ruce. Některé bosýma nohama klouzaly po vyhlazených dřevěných mřížkách. Zíraly do stropu s propletenci trubek a mnoha hlavicemi podobnými sprchám. Čekaly, až začne téci voda. Kohoutek nikde neviděly. Také Helena upřela pohled na neobyčejný strop.

Ve stejnou dobu, vzdálení od nich několik set metrů, v podobné místnosti čekali na vodu i jejich spolucestující z druhé skupiny. Maličký houslista se teď křečovitě tiskl k matce. Už se nepokoušel být statečný, ale pořád myslel na své housle a před chvílí, když svlečení čekali, co bude dál, se zeptal matky, jestli mu je vrátí. Slíbila, že ano, ale chlapec se na ni podíval podezíravě. Také oči ostatních měly nyní podobný podezíravý výraz, něčí už byly horečně rozpálené, a pak se najednou ve všech objevil ryzí nevídaný úděs. Vody se nedočkali a ani chlapec už nikdy neviděl své housličky. Když konečně ustalo zoufalé bušení do hermeticky uzavřených dveří a doznělo poslední tlumené Šema Jisrael[5], před nízkou kamennou budovou vynášeli vězni z dodávky označené červeným křížem poslední plechovky s ještě nevyužitým zrnitým obsahem.

5 „Slyš, Izraeli“, jedna ze základních židovských modliteb, židovské vyznání víry. Židé se ji modlí ráno a večer a je to rovněž modlitba umírajících. Byla to nejčastěji poslední slova obětí před smrtí, která bylo možno slyšet z plynových komor.

Po Helenině nahém těle konečně začala téci voda. Tenký pramínek, proto si pospíšila s mydlením. Strop záhy vyschl a přišel rozkaz k odchodu. Následovalo další koupání, jehož účelu se nedobraly, dokud nevlezly do obrovských kádí připomínajících vany. Zápach chloru nebo něčeho podobného jim prozradil, že jde o nějaký dezinfekční prostředek. Voda byla kalná, ustátá a měla divnou barvu, a když z ní zase vylezly, cítily po celém těle bodání a svrbění.

Polky je gesty vyzvaly, aby si sedly do řady na lavice. Rychlé, hrubé zásahy nůžek – a jejich vlasy jim mizely z hlav. Helena zavřela oči, když jí temné kadeře padaly na záda. S rukama zkříženýma na prsou si představila, že je zase doma. Že jí je znovu patnáct, sedí v kuchyni, kde jí sestra Róžinka zkracuje vlasy, opatrně a jako vždy dávala pozor, aby obě strany byly stejně dlouhé. Dobírá si ji, že ji ostříhá docela nakrátko, nebude-li ji poslouchat.

„Nahoru! Na lavici!“

Hlas ji vytrhl ze vzpomínek a stejně jako ostatní bleskurychle poslechla. Stály na lavici s rukama zdviženýma nad holými hlavami a vězeňkyně pokračovaly v holení. Nyní měly zavřené oči všechny.

Nové čekání a pak jim rozdali lístečky s čísly. Každé dali pětimístné číslo. S lístečky v rukou, nahé a bosé musely ven do deště, do vedlejší budovy. Uvnitř byli dva esesmani. Jedna za druhou přistupovaly ke stolu, aby naposled vyslovily své jméno, místo a datum narození. Esesman pečlivě zapisoval, krasopisně zanášel údaje do kartotéky. Vstoupil mladík v trestaneckém oblečení s čímsi v ruce. Když se přiblížil, spatřily jehlu. Zkamenělé strachem zíraly na jehlu, protože nevěděly, co jim teď budou dělat. Jedna z dívek hlasitě zaštkala, načež vězeň promluvil mizernou němčinou, ale hlasem docela obyčejným, skoro uklidňujícím:

„Bude to na ruku. Máte štěstí.“

Vyděšené, nic nechápaly. Některé jen vyrozuměly, že mají štěstí, ale tohle slovo se sem naprosto nehodilo. Dělá si z nás legraci, usoudila Helena a mezi prvními přistoupila k mladíkovi, najednou smířená s osudem. Vězeň ji vzal za levou ruku a pak se podíval na její číslo. Vtom pochopila, co bude následovat. Vytetuje jí číslo, které dostala. Operace byla poněkud bolestivá, ne však nesnesitelná. Stiskla zuby, když jí jehlou pod kůži vpichoval namodralou tekutinu.

Nevěděly, že vězňům předtím čísla tetovali na levou stranu hrudního koše a že děsivá bolest i některé muže dohnala k mdlobám. Tohle tetování však rychle bledlo a nacisté změnili umístění, takže ony i všichni, kdo se sem dostanou po nich, budou své číslo nosit na ruce. Rovněž ještě nevěděly, že vše, co byly, co znamenaly pro sebe i pro druhé, bude nyní zredukováno na toto číslo. Budou-li tázány na jméno, naučí se pohotově natáhnout ruku, anebo německy odpovědět, kdo jsou. Sledem číslic ze svého cejchu. Tetování bylo rychle hotové, protože chlapec byl šikovný a na svou práci zvyklý.

Označené, vrátily se do stejné budovy, a tam jim rozdali pruhované mundúry. Konečně byly oblečené a teprve nyní se odvážily pohlédnout jedna na druhou. Helena se dívala na Libušku, ale kamarádku nepoznávala. Připadala jí divná, cizí a jaksi vzdálená. Ostříhaná, v trestaneckém oblečení, i Libuška civěla na Helenu týmž tupým pohledem. Šok, který prožily, jim bránil najít slova. A co by si taky řekly? Byl to okamžik, kdy se už necítily ženami. Jako by ani nepatřily k lidskému rodu, zdálo se jim, zatímco je čísla pálila do bolavých míst.

Vše, co mají lidé, jim vzali. Svobodu, majetek, důstojnost, jméno. Zůstaly jim jen vzpomínky na život předtím, ale připomínka šťastných dnů jim bude v pekle chabou útěchou.

Mělké dřeváky, většině příliš velké, hlasitě duněly, když je táhly za sebou. Už ani obuv jim nedovolovala chodit lidsky. Konečně jim dali najíst. Ale copak je tohle k jídlu? Oběma rukama převracely na všechny strany tři tenké krajíčky chleba. Žádná z nich nikdy takový chléb neviděla. Tmavé krajíčky byly měkké a lepkavé, že se jim prsty do nich bořily jako do bláta. Vůbec ten výrobek vypadal, jako by byl uhněten z blátivé směsi. Ani stopy po mouce. Většina dívek, a Helena rovněž, přesto zvedla ten kus bláta k ústům, spíš ze zvědavosti než z hladu. Od hladu, toho opravdického vězeňského hladu, je ještě stále dělily dny, takže poté, co ochutnaly ten podivný chléb, jej většina odložila. Helena ucítila v ústech cosi podobného pilinám nebo slámě. Zatoužila to vyplivnout, ale blátivé sousto jí samo od sebe sklouzlo do krku.

Vězeňkyně, která jim rozdala chléb, jim teď začala přidělovat ještě něco, co se zdálo být opět k jídlu. Na už rozdané čtverhranné krajíčky kladla bílé kostičky.

„Margarín,“ vysvětlila jim ta krátce ostříhaná žena s bílou pletí německy. Na prsou měla našitý trojúhelník červené barvy. Byla to německá, árijská vězeňkyně, která se do tábora dostala z politických důvodů, spolu se soukmenovkyněmi, z nichž většina měla asociální, kriminální minulost. Tady je zařazovali na úroveň lidského druhu, a tak dostaly privilegované posty.

Erika z Ravensbrücku, roznašečka stravy, se jim dokonce představila. Nedívala se na ně zlobně ani pohrdavě. Ani s jídlem je nehonila.

„Nemůžu, ani nápad,“ řekla Heleně skoro s omluvou Zuzana, přičemž myslela na jejich první pokrm. Znaly se od dřívějška, ale povrchně, nebyly si blízké. Helena jen pokrčila rameny. Ani ona skoro nic nesnědla. Pohlédla na Libušku, která už delší čas civěla do prázdna. Její kostka margarínu roztála na černém mazlavém podkladě.

„Radši byste měly jíst! Tady nic jiného nedostanete,“ radila jim Lea, která snad jediná už dojídala svou porci. Pomenší dívka s chlapeckým obličejem, ničím zvláštní, k nim hovořila chladně, dokonce přísně, jako by nepatřila do jejich ubohé družiny. Překvapeně zvedly hlavy. Co je zač, že jim udílí rady? Nicméně neodpověděly a Lea dožvýkala svůj poslední krajíček. Byla jasnozřivá, bystřejší než ony, nebo jen rychleji chápala věci? Kdoví, ale malá Židovka z Prešova byla bojovnice. Radu jim dala chladně, ale od srdce.

Kdosi se Němky zeptal, nebyla-li by voda. Německá slova zaznívala stále častěji a Wasser dorazila. Měla neobyčejnou barvu, byla kalná a chuť měla takovou, že by si ji nikdy nespojovaly s vodou. Ale napily se všechny.

„Je převařená,“ sdělila jim Němka nejasnou informaci. Když viděla, že skoro nikdo nesnědl přidělenou dávku jídla, politická vězeňkyně se na ně usmála, jak se dospělí usmívají na pošetile se chovající nevinné děti.

„Tady koukejte sníst všechno svoje, a můžete-li, i cizí,“ řekla jim dobromyslně. Některé nepochopily, co tím myslí, ale Lea se už neozvala.

Vešly do cihlového objektu, podobného tomu, v jakém je tetovali. Když Helena mezi prvními vkročila do velké osvětlené haluzny, zůstala zaraženě stát. Také ostatní bez dechu strnuly na místě. Na příchozí se upíraly stovky očí. Celá místnost, takřka po poslední volný prostor, byla zaplněná něčím, co některým dívkám připomínalo dřevěné králíkárny, jen větších rozměrů a bez zamřížovaných dvířek. Tříposchoďové postele – tomuto účelu, tj. spaní, zřejmě sloužily, byly tak nízké, že na nich všechny ženy musely jen ležet. Mezi těmi hustě seřazenými postelemi, přesněji řečeno pryčnami pokrytými slámou, vedly úzké průchody. Některá lůžka byla prázdná a k nim instinktivně zamířily nové spolubydlící. Ozval se šepot a pak se pomalu dala postřehnout slova ve slovenštině. Nový údiv. Kdo jsou tady ty všechny? Kde se tu vzaly?

„Přijely jsme nedávno,“ sdělila jedna z nich.

„Před devíti dny,“ upřesnila další.

„Kdo už to počítá,“ povzdechla si třetí.

Z jednoho lůžka s udivující rychlostí seskočila velmi vysoká, vychrtlá žena. Přes svůj neurčitý věk se zdála ze všech nejstarší. Helena si všimla, že jak ona, tak všechny ostatní zdejší ženy, a byla jich určitě stovka, jsou oblečené jinak než ony. Neměly totiž na sobě pruhované mundúry, ale cosi jako uniformy.

„Já jsem Simona. Na každé lůžko jdou dvě,“ přistoupila k nim a začala jim vysvětlovat, spokojená, že může někoho zasvětit do stavu věcí. Ale Simona jim nestačila dopovědět vše, co měla v úmyslu. Do bloku, jak je ještě stačila informovat, že se nazývá jejich ložnice, kdosi vstoupil. Simona zmizela do svého lůžka. Utichl i šepot.

Rám dveří vyplnila mohutná žena, jejíž oči planuly nenávistí. V ruce svírala pendrek, ten už známý předmět. Ničím nevyprovokovaná začala křičet. Nesrozumitelný, hysterický křik přerostl do řevu. Libuška stojící hned vedle Heleny se začala nekontrolovaně třást. Helena cítila její chvění vedle svého a panika přešla i na ni.

„Prý došlo k omylu. A že musíme ven,“ přeložila jim tiše Lea a první zamířila k východu. Jaký omyl? Kam je teď pošlou? Když procházely dveřmi, Němka jednu z nich uhodila pendrekem. Vyběhly na chodbu a pak znovu ven, do zimy. Přestalo pršet. Vyděšené, měly pocit, že jejich utrpení nemá konce, stejně jako dnešní den. Musely odložit trestanecké oděvy a místo nich jim dali jiné. Tentokrát potrhané špinavé zbytky něčích uniforem. Sovětské hvězdy vyražené na knoflících prozrazovaly bývalé vlastníky vojenských blůz, zaschlé krvavé skvrny jejich osud. Navlékly si uniformy mrtvých mužů na roztřesená nahá těla. Teď mohly zpátky.

Když vstoupily do svého bloku, už se nelišily od ostatních. Zaujaly svá místa na palandách, po dvou na každém patře. Helena postrčila Libušku ke stejnému lůžku. Její kamarádka už dlouho nepromluvila. Když zhaslo světlo, znovu k nim přistoupila řečná Simona.

„Ona je kápo[6]. Jmenuje se Irma. Je horší než zvíře. Zavřeli ji za kriminální delikty a prý bývala i prostitutka,“ šeptala jim Simona. Většině dívek nebylo do řeči. Chtěly jen usnout, poněvadž tenhle den jim připadal jako noční můra, ze které se ráno probudí a bude vše jinak.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Láska za ostnatým drátem.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.