Tučňáček v nesnázích

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na

www.mf.cz

www.albatrosmedia.cz

Rachel Delahayeová

Tučňáček v nesnázích – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2022

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Přeložila Eva Brožová

Translation © Eva Brožová, 2021

Text © Rachel Delahaye, 2019

Inside Illustrations © Artfull Doodlers, 2019

Cover Illustrations © Suzie Mason, 2019

ISBN tištěné verze 978-80-204-5954-1

ISBN e-knihy 978-80-204-5973-2 (1. zveřejnění, 2022) (epub)

ISBN e-knihy 978-80-204-5974-9 (1. zveřejnění, 2022) (mobi)

ISBN e-knihy 978-80-204-5972-5 (1. zveřejnění, 2022) (ePDF)

Rachel Delahayeová

Mladá fronta

Pro Elise a Fleur,
které milují všechny ptáky bez rozdílu.

– Rachel

1

Koulovačka

„Sněží! Sněží!“ Ella hulákala tak nahlas, že si Frantina musela odtáhnout telefon od ucha. „Tohle je nejlepší den mého života!“

„To jsi říkala, když sněžilo minule!“ podotkla Frantina a pozorovala, jak se za oknem snášejí velké sněhové vločky.

„Jo, ale tenhle den bude nejlepší. Budeme se klouzat na ulici, koulovat se na zahradě a pít horkou čokoládu.“

„A zase budeme mít mokré zadky?“ Frantina se zahihňala, když si vzpomněla, jak se minule při bobování na igelitových taškách nasmály.

„Snad ne,“ prohlásila Ella. „Ale ten zbytek určitě platí! Hned po snídani jsem u tebe.“

„Bezva, tak zatím!“

Frantina s úsměvem položila telefon a oblékla si bundu, rukavice a sněhule. Nemohla se dočkat, až svým kamarádům odvedle, Kamalovi a Ališe, poví, že Ella přijde každou chvilku. Mohli by si užít báječnou koulovačku!

Když otevřela zadní dveře, do obličeje ji s mrazivým poryvem udeřil chlad. Zamrkala, aby se zbavila sněhových vloček v očích, a vstoupila do světa, který skoro nepoznávala. Jako by na něj někdo hodil obrovskou bílou přikrývku. Na plotě ležela vysoká vrstva sněhu, větve stromů se prohýbaly pod jeho tíhou a menší keře byly úplně obalené, takže připomínaly podivné boulovaté bílé příšery.

Frantina doufala, že všechna divoká zvířata našla někde teplý a bezpečný pelíšek, protože až na vrzání jejích kroků v čerstvém sněhu všude panovalo ticho. Skoro až moc velké ticho… Ještě před chvilkou slyšela venku povykovat Kamala s Ališou. Kam zmizeli?

„Haló, Františko!“

To byl Kamal. Vždycky ji oslovoval celým jménem.

„Už jsem ti to povídala – kamarádi mi říkají Frantino!“ zavolala, ale pořád ho nikde neviděla.

„Nejsme kamarádi,“ ozvala se odpověď. „Ne, když právě začala koulovačka!“

Najednou – ŠŠŠŠUP! – Frantině proletěla kolem hlavy sněhová koule. Útok ze zálohy! Kamal s Ališou se celou tu dobu schovávali a čekali, až vyjde ven. Frantina vyjekla, a když se na ni řítila další, už se rychle sehnula.

„Hej! Nechte toho!“ vykřikla. Nad plotem se objevily dva obličeje. Frantina rychle udělala kouli a hodila ji po nich. Koule se však ve vzduchu rozpadla, takže se jim na hlavy snesl sníh.

Kamalovi zářily oči vzrušením a na nose měl pár sněhových vloček.

„No teda!“ zazubil se. „To si vypiješ! Dělej, Ališo, připrav co nejvíc koulí. Tuhle bitvu vyhrajeme!“

„Ella tu bude každou chvilku. Pak uvidíte, zač je toho loket!“ pohrozila jim Frantina.

„Bude to dva na dva,“ opáčila Ališa s bílými vločkami na tmavých vlasech. „Takže vyrovnaný boj.“

„To teda nebude vyrovnaný boj. Ella bojuje jako rozzuřený yetti!“ rozesmála se Frantina.

Zatímco klábosila s Ališou, nevšimla si, že si Kamal připravil další dvě koule. Teď letěly přímo na ni a jedna ji praštila do ucha.

„Jé, promiň, Frantino, trefil jsem tě?“ Kamal se uličnicky rozesmál.

„Jo, trefil,“ odsekla Frantina a předstírala, že je naštvaná. „Nesnáším, když jsem mokrá a je mi zima.“

„Myslel jsem, že chceš být veterinářka, až vyrosteš.“

„Jak to souvisí s tím, že mě trefíš sněhovou koulí?“ zeptala se Frantina.

„No, veterináři musejí jezdit za případy za každého počasí. Když ti vadí trocha sněhu, nejsem si jistý, jestli můžeš být veterinářka.“

Frantina chtěla být veterinářka za každou cenu a Kamal to věděl. Usmíval se a čekal, jak na to zareaguje.

„Mně sníh nevadí,“ prohlásila udatně.

„Tak tady máš!“ vykřikla Ališa a hodila po ní kouli, která ji zasáhla do čela.

Frantina si klidně otřela sníh z obličeje a zvedla ruku. „Počkejte tady,“ pronesla.

„Na co?“ chtěla vědět Ališa.

„Potřebuju svoje veterinářské náčiní, abych mohla zkrotit dvě divoká zvířata – vás!“ Frantina se rozesmála a rozběhla se ke kůlně na konci zahrady. Chtěla si odtud vzít lopatu a kyblík, aby si mohla nachystat hromadu sněhu a vyklopit jim ho přes plot na hlavu.

Uvnitř našla všechno, co potřebovala. Kromě toho objevila rybářský podběrák, do kterého může chytat koule a vrhat je zpátky – to Ališu s Kamalem překvapí! Připravená k boji otevřela s tichým smíchem dveře.

Obrovský poryv větru ji přinutil zavřít oči. Když je otevřela, v dálce spatřila tmavé pohoří se zasněženými vrcholky, které se třpytily na slunci, a ocelově modré moře poseté něčím, co připomínalo zmačkané papírové kapesníky. Frantinu štípal mráz do obličeje a dech se jí srážel v bílé obláčky. Nevěděla, kde je – jenom že se ocitla daleko od domova. Zmrzlá a trochu vyděšená se vrátila do kůlny a zavřela za sebou dveře.

2

Kůlna

Když se Frantina vzpamatovala z ohromení, rozhlédla se a zjistila, že kůlna už není plná plastových květináčů a tátova zrezivělého nářadí. Už nebyla vyrobená z prken a rozhodně nebyla malá.

Frantina si uvědomila, že stojí na chodbě s linem na zemi. Vydala se po ní, otevřela těžké dveře a ocitla se v prostorné, jasně osvětlené místnosti. Uvnitř bylo pár velkých pohovek a na zemi předložky. V rohu zahlédla několik dalekohledů a jeden si pověsila na krk. Byly tu také dveře, které vedly do dalších místností, a malá kulatá okna s výhledem na moře.

Kde to proboha je? Frantina položila kbelík s podběrákem na zem a začala zkoumat dlouhý stůl s několika počítači. Přístroje byly zapnuté a blikaly na nich informace. Jeden měl na obrazovce otevřený dokument. Stálo v něm:

Nová výzkumná stanice kapitána Scotta.

Průzkum vlivu zvyšujících se teplot na pole ledových ker na Rossově ostrově, Antarktida.

Antarktida! Opravdu je daleko od domova. Je na jižním pólu! A všechny ty věci, které vypadají jako zmačkané papírové kapesníky jsou ledové kry! Tohle je určitě budova, v níž žijí a pracují vědci, pomyslela si Frantina, když se rozhlížela kolem. Ačkoli teď byla prázdná. Vědci byli možná venku a prováděli měření.

Jakmile si všimla mapy na stěně, která znázorňovala Rossův ostrov, její strach zmizel. Většina ostrova byla bílá, bylo na něm jen pár orientačních bodů – pouze názvy pohoří a vrcholů a tečky, které zachycovaly polohu různých budov. Nebylo jich mnoho: černá tečka na západě ostrova označovala „Shackletonovu boudu“ a – aha! – červená tečka pod ní, která znamenala „jste tady“. Frantina pochopila, že se ocitla na Nové výzkumné stanici kapitána Scotta. Hned vedle se nacházela další tečka: „Bouda kapitána Scotta“.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Tučňáček v nesnázích.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.