Polární záře
Ostrov divokých koní

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.fragment.cz

www.albatrosmedia.cz

Karin Müllerová

Polární záře – Ostrov divokých koní – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2022

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Prolog

„Tady má všechno duši. Každý kámen i keř. Hory dýchají. Oheň a led. Tam, kde je skořápka země tak tenká jako tady, mnohé hranice splývají. Vítr s sebou odnáší její písně, ale ty je slyšíš. Je to tak, Elin? Jestli to nedokážeš ty, tak kdo?“

Rudě ohraničený, vodnatý pohled stařeny mě začíná ovíjet, otáčí se a krouží kolem mě.

Unáší mě v hučícím víru.

Ohnivá bouře. Slaná a pálivá.

Další záchvat horečky mě zavalí jako lavina.

Horko.

Chladno.

Pak je tu jen nicota.

Pohltí mě tma.

Nadlouho.

Příliš dlouho.

Třesu se. Mrznu. Celé tělo mě bolí.

Vím, že když se teď vzdám, je všechno ztracené. Ale co vlastně? Nemůžu si vzpomenout.

Takže všechno bylo nadarmo? Nestihla jsem to?

Roztřesenými prsty hledám v kapse bundy zápalky.

V té první sirné jiskře zahlédnu zelené oči, jako měl žabí král.

Slyším ržát koně. Slyším ho volat.

Důvěrně ho znám, ale kdo je to?

Pak mě kolem krku obejmou hřejivé ruce.

Probudím se celá propocená.

Pokaždé se to opakuje.

A dokážu se uklidnit až potom, co cítím mezi prsty ten přívěsek na řetízku.

Ten mléčný zelený lesk…

Jako by v jeho nitru bylo tajuplné světlo.

Polární záře.

1. Kameny jsou ok

Ušklíbnu se, vypláznu jazyk na svůj chytrý telefon, přitisknu tvář na malou, černě a zeleně lakovanou plechovku a udělám fotku. Nový pár snů! Vrátím jednotlivě balené okurky na původní místo. Pátravě přejíždím pohledem po polici. Mamka stojí u pokladny. S nějakým časopisem a žvýkačkami. Ještě máme čas. Přejedu prsty po displeji mobilu. Na svém instagramu vyťukám jako popisek obrázku #caskyselychokurek #imdutyfree. A dodám: #Icelandsucks.

Za vteřinu první reakce od Mary: smajlík slzící smíchy, vedle opička zakrývající si oči a pod tím:

ra.Ma: Jen se tak nedělej, Elin. Ještě tam ani nejsi. Dej mamce šanci. (líbací smajlík)

Posílám zeleně zvracejícího smajlíka a spoustu hovínek s očima.

No vážně – umíte si představit hloupější nápad než letět o pololetních prázdninách na pět dní na Island? V zimě??? Máma z toho udělala obrovské překvapení. Totálně tajný výlet, k narozeninám, daleko, fakt daleko, tralalala. Přitom to jediné, co chci o prázdninách dělat, je vyspat se a mít svůj klid. Určitě netoužím po tom, letět do malé temné země kousek od severního pólu, která má už ve svém názvu led – #Ice, #Iceland, #Island!

Pozoruju štíhlou blondýnu v džínách a parce, která na mě hystericky mává od pokladny, a proti své vůli se neubráním úsměvu. Předevčírem se prořekla u pračky: „No snad si nechceš vzít tyhle tenké kalhoty na Island!“ Obě jsme strnuly. Stála zády ke mně. Odmlka. „Tedy… chci říct… v Berlíně je teď stejná zima jako na Islandu.“ Nejistě se usmála.

Jako fakt dost nejistě, uvědomila jsem si, ale přistoupila jsem na její hru. Každopádně zmínila Berlín. Něco ve mně tak trochu doufalo, že jsem se přeslechla. Když už se nemůžu pořádně vyspat, tak si chci alespoň užít nakupování v našem hlavním městě. V Německu je přece dost chladno. Ale kdepak. Z Berlína jsem měla vidět jen letiště a duty free obchod s kyselými okurkami. „Nemám co na sebe,“ ohradila jsem se.

Otočila se ke mně a oblažila mě tím uklidňujícím mateřským úsměvem, ze kterého vždycky chytám nerva. „To napravíme. Slibuju, drahoušku.“

Tak to chci vidět jak. Letíme totiž jen s příručním zavazadlem, bylo to výhodnější. Stejně jako odlet z Berlína. Přitom Hamburk by byl mnohem blíž.

Vyvolávají náš let. Mrzutě se šourám za mamkou k check-inu. Máma je odbornice na malé kufry. Zatím jsme se z každého výletu vrátily domů bez pozoruhodnějšího nákupního výsledku – rozuměj, bez pořádné nadváhy zavazadla. Londýn, Paříž, Řím, Stockholm… ani tenhle Reykjavík nebude výjimka. Ale radši nic neříkám.

Zatím.

Jsem unavená.

Zrovna Island. Dřív by to pro mě bylo super. Kdysi!

Ale teď? Co si tam počnu? A prý je tam šíleně draho.

Sedíme v letadle. Je jen zpola obsazené. Není divu, pomyslím si. Mamka mi podá žvýkačku, aby mi při startu nezalehlo v uších. Přepnu si mobil na režim letadlo, nasadím si sluchátka a nastavím playlist na náhodné přehrávání.

Za nějakou dobu mi mamka zatřese paží.

„Co je?“ zeptám se a odložím kapesního průvodce, kterého jsem samou nudou přelouskala od začátku do konce.

„Podívej se ven. Za chvíli přistaneme. Není ta krajina nádherná?“ Ukazuje z malého, trojitě zaskleného okna. Co nejznuděněji se přes ni nakloním a daleko pod sebou zahlédnu sníh a led, rozeklané skály a kolem dokola moře. „Bezva,“ vyhrknu, ale nezní to tak sarkasticky, jak bych si přála.

Viděla jsem jen trailer ke Hře o trůny, kterou na Islandu točili. Rick, který sedí na hodinách angličtiny vedle mě, mi podrobně vyprávěl, jak někdo zabil jednoho z jakýchsi zlovlků a koně. Okamžitě se mi udělalo nevolno. Proč se lidi na něco takového dívají? Na jeden díl za druhým? Děsně ho bavilo, že mi může popisovat každý detail. „Vždyť je to jen film, šnytlíku. To seš fakt taková citlivka?! Všechno je to vymyšlený! To ti máma nevysvětlila?“ Mara ho za mě kopla do holeně. Nesnáším, když mi kluci říkají šnytlík, ale ze vzdoru jsem si tehdy ještě jednou nabarvila vlasy. Teď mi ty zelené pomalu odrůstají a blednou.

Blíží se přistání a já mám slzy v očích. Kvůli nějakému počítačově animovanému zvířeti, které jsem viděla jen dvě vteřiny na roztřeseném filmovém úryvku? Kdepak. Ale protože se ještě čtyřikrát nevyspím a budu muset zase do školy! A protože z toho ledového ostrova tam dole vyzařuje něco, čemu nerozumím. Na nepatrný okamžik mě v nose zalechtá nezaměnitelný pach koní. Vůně, kterou už jsem dávno necítila, ačkoli se mi nesmazatelně vryla do srdce.

Unikne mi zvuk, který si matka nejspíš vyloží jako povzdech. „Vždyť jsem to hned říkala,“ poznamená spokojeně, nabídne mi další žvýkačku a pohodlně se na svém sedadle opře. „Island je teď naprosto kouzelný.“

Je tu třeskutý mráz. Co jsem taky mohla čekat v téhle zemi jiného? Nic! Vytáhnu si oranžovo-modrý hebký šátek z límce parky tak vysoko, že tvoří s čepicí a bundou jediný celek, a čekám. Kdybych se teď pokusila ohnout prsty v kozačkách, ulomily by se mi a při každém kroku by ve špičkách bot cinkaly jako ledové kostičky. Umrzlé. Ještě že jsem nikdy neuvažovala o tom, že se stanu primabalerínou. Už by bylo po kariéře. Jednou provždy. Zničená zimou na dalekém severu.

Srdce mi naštěstí tluče spíš pro koně. Tlouklo, opravím se. Jezdit bych mohla i s umrzlými prsty. Ale už se mi vůbec nechce. To je jednou provždy vyřízená záležitost. Žádná moje kamarádka už na koni nejezdí. Vyrostly jsme z toho.

Stojím za proskleným krytem proti větru. Tady před letištní budovou čekají cestující na autobusy. Mamka nám za zvýhodněnou cenu koupila balíček krátkých výletů po ostrově. S pozorováním velryb a výpravou za polární září. Jen transfer do hotelu v tom bohužel nebyl. Ten právě teď shání a zřejmě jí to chvíli potrvá.

Jestlipak se na Islandu kradou kufry? Zadívám se na naše skrovná zavazadla u svých zmrzlých nohou. Dva malé kufříky, k tomu můj batoh a mámina taška na laptop. Bez něj neudělá ani krok. Ale to je jiné téma. Zhluboka se nadechnu a okamžitě toho zalituju. I přes dvě šály mám pocit, že mi průdušky pokrývá jinovatka. Kromě mě není nikdo tak hloupý, aby postával tady venku, takže nám určitě nikdo nic neukradne.

Opodál překládá několik letištních zaměstnanců neskladná zavazadla na vozík. Určitě se s nimi už nechtějí vláčet. Rozhlédnu se kolem. Rovina přerušovaná sněhovými závějemi a skalami – a pak zase nekonečná dálka. Vlastně by odtud mělo být vidět moře. Miluju moře – i tady na Islandu.

Vrhnu na naše věci vzteklý pohled, jako bych jim chtěla důrazně domluvit, aby se nehýbaly z místa. Potom opatrně dokloužu po asfaltu na druhou stranu silnice. O kus dál končí obvodový plot. Otevírá se mi výhled na pole. Nebo to jsou louky? Pod sněhem se to nedá poznat.

Tady venku to vypadá hezky, tak nějak magicky. Liduprázdná nekonečná pláň. Jako stvořená pro… Představím si dusot nesčetných kopyt, ale rychle tu myšlenku zase potlačím. Kde jsem to byla? Rostliny. Myslím, že tady je moc chladno na to, aby se mimo vytápěné skleníky pěstovalo něco jiného než ledové květy. Nejedí tady daleko na severu beztak jen nakládané žraloky a suchary? Netrpělivě vytáhnu z kapsy bundy mobil a pořídím video okolí. Jen mě štve, že si kvůli tomu musím stáhnout rukavice.

A pak je spatřím.

Stádo pravých islandských koní. Chlupaté zadky mají otočené proti větru a malými kopyty hrabou ve sněhu, aby našli něco na zub.

Samozřejmě od nich nedokážu odtrhnout pohled. Přijde mi, jako by oni stejně zvědavě pozorovali mě. Znovu mě píchne u srdce, jako předtím v letadle. Cítím, jak mi buší skrz vrstvy svetru, šály a bundy, jako by chtělo vyskočit ven. To mu ale nedovolím. Donutím se zamrkat a odvrátit pohled. Jen ať srdce laskavě zůstane tam, kde je. A drží klapačku.

Několik metrů přede mnou někdo zřejmě nelitoval námahy a navrstvil pár velkých kamenů tak, že vznikla věž vysoká jako dospělý muž. Jdu se na to podívat zblízka. Vypadá to působivě. Že by stavitel taky čekal na odvoz a tímhle se tu zabavil? Každopádně se u toho určitě zahřál, a zabránil tak hrozícímu zmrznutí. Udělám ještě pár fotek a zase strčím mobil do kapsy. Zvysoka kašlu na budoucí generace, odumírají mi prsty, rychle si zase natáhnu rukavice.

Špičkou boty se dotknu něčeho přímo před sebou, co vypadá jako krtinec v županu. Mohla bych k věži ještě trochu přistavět, dokud mamka shání autobus a vystavuje své jediné dítě polárnímu mrazu.

Skloním se k tomu zmrzlému šutru. Ani se nehne. A tak si narovnám čepici a do toho zatraceného kamene kopnu. Musím se zbavit frustrace. A vzteku. Zleva i zprava, vždy vnitřním okrajem, pak patou a špičkou. Jeden kopanec za tu příšernou zimu. Jeden za zmeškané nákupy v Berlíně. Jeden za zničené prázdniny. Jeden za… ale co, to je jedno. Je to docela fuška. Teče mi z nosu. Konečně mi kámen přestane odporovat. Vítězoslavně se nadechnu a hodím ho na hromadu k ostatním. Cvak.

Ještě že jsem si vzala tlusté staré rukavice. Tohle mě fakt baví. Odhrabu sníh z dalšího kamene a znovu se do toho pustím. Pata, špička, zevnitř, zvnějšku, nalevo a napravo. Ztěžka funím a bolí mě nohy. Teď už mi prsty upadly stoprocentně. To je fuk! Přejedu si rukavicí po znecitlivělém krápníku, který byl kdysi mým nosem.

Kde vlastně trčí máma? Jestli jí to potrvá ještě dlouho, skončím jako sfinga. Dorazila vůbec do Egypta doba ledová? To by bylo docela rozumné vysvětlení, proč ta lví krasavice přišla o nos.

Potřebuju kapesník. Tolik soplů už se nedá popotahovat.

Najednou sebou trhnu. Uslyším zafunět koně. Docela blízko. A když se otočím, vidím, že se ke mně přiblížilo celé malé stádo těch huňatých zvířat se zledovatělou hřívou. Je jich pět. Barva se dá těžko zjistit, protože jejich hustá zimní srst je pokrytá sněhem a ledem. Odstíny hnědé, šedé, možná je některý strakatý. Jeden z nich se ke mně přiblíží víc než ostatní. Pozoruje mě. Váhavě. Zdrženlivě. Za chvíli se přiblíží o dalších pár opatrných kroků. Stříbřitou hřívu mu cuchá vítr. Trochu kulhá a znovu na mě zafrká. Přitom zlehka pokývá hlavou.

Stejně jako to vždycky dělala Sahara.

Sahara.

Srdce se mi sevře. Zase cítím ten zrádný knedlík. Silněji než předtím.

Bezděčně natáhnu ruku k neznámým nozdrám. Nabídnu jim ji k očichání a trochu skloním hlavu. Cizí poník přijme pozvání. Opatrně. Šetří si levou přední nohu. Srst má pokrytou tenkou vrstvou ledu. Cítím teplo jeho vlhkého dechu.

Ten kůň není plavák, jak jsem si zpočátku myslela. Jeho hříva má stříbřitý nádech. Pod námrazou se jemně leskne, skoro jako měsíční svit. Hustá srst má hnědošedý odstín, který připomíná lávu ve večerním soumraku.

Bez přemýšlení si stáhnu rukavici a jemně koni pohladím zraněnou nohu. Připadá mi teplá, šlachy jsou oteklé a bolestivé. Nahmatám zranění, ale vypadá to, že už je starší. Chováme se k sobě zcela přirozeně. Nezbytné pohyby při pohmatu probíhají naprosto automaticky.

Hmátnu do ztuhlé zmrzlé srsti na noze a nadzvednu kopyto. Zvíře přenese váhu na zbylé končetiny a ochotně mi ho nastaví. Skládací škrabkou kopyto opatrně očistím. Škrabku mám ještě z dřívějška na svazku klíčů.

Kromě ledu nenarazím na nic, co by mohlo vadit. Pustím nohu a pro srovnání prohmátnu svaly a šlachy na vedlejší. Ta je na dotek chladná a čistá, tak jak to má být. „Co si s tebou počneme…?“ pohled mi krátce ulpí mezi zadníma nohama, „… krasavice!“ Takže klisna. Teplým dechem mi ofuní čepici, jazykem a pysky ochutná mou kůži. Píchne mě u srdce. Moje tělo si hned vzpomene. Dotýká se mě přesně jako Sahara. Proč mi ta cizí klisna důvěřuje?

Pokusím se ignorovat bolest, vytáhnu zpod šály šátek na krk, naberu do něj trochu sněhu a opatrně ho ovinu kolem nohy neznámého koně. Je to můj oblíbený šátek se oranžovo-modrými kytarami. Je těžké najít barevný odstín, který by se hodil k mým bláznivým světlezeleným vlasům, kterým už se pomalu vrací původní nazrzlá barva. Tenhle šátek jsem sehnala na posledním třídním výletě v Hard Rock Cafe. Nemám ale u sebe nic jiného.

Moment! Napadne mě, že bych někde hluboko v kapse bundy měla mít ještě kostivalovou mast. A taky že jo! Alespoň k něčemu je to dobré, když si člověk při volejbale vymkne ruku. Jsou to už čtyři týdny, ale z kapsy parky se nic neztratí. Letištní ostraha v Berlíně si té tuby vůbec nevšimla. Haleluja! Velkoryse nanesu mast na látku a znovu nohu obvážu. „Tohle by ti mělo pomoct, než se vrátíš domů. Máš tady někde poblíž domov, ne?“

Vzhlédnu k ní a zarazím se, protože najednou zírám přímo do pořádně rozzlobeného páru očí. Je to opravdu nevýslovně rozčílený pohled. Nerozumím sice ani slovu z toho, co na mě křičí doširoka otevřená ústa pod těma rozzlobenýma očima, ale tuhle intonaci by nejspíš pochopil i hluchý.

Neznámý si stoupne mezi mě a klisnu, která váhavě ustoupí dozadu. Nebo si tu váhavost jenom namlouvám? Odtrhnu od ní pohled, až když se vrátí k ostatním koním. Zdá se mi to podivně obtížné a náročné, jako by mi oči uvízly v lepivé žvýkačce. Pořád ještě jakoby v transu se otočím k mladíkovi. Jeho hlas mi bzučí v mozku. Náhle jsem děsivě unavená a trochu se mi točí hlava. Krevní oběh si se mnou takhle občas pohraje.

„Jen v klidu.“ Používám stejný melodický hlas jako před chvílí, stejný jako dřív u Sahary, když se k ní zezadu příliš rychle přiblížila motorka.

A má to přibližně stejný efekt – v podstatě nulový. Minimálně se ten zvláštní týpek ale alespoň nejdřív nadechne, než začne znovu ječet. Co ode mě chce? Zbláznil se? Je nebezpečný? Ty podivné syčivé zvuky, hrdelní dunění a divoce zpřeházená směsice hlásek nezní zrovna přátelsky. Nasucho polknu. Necítím se úplně ve své kůži. Jsme tady venku úplně sami.

„Hlavně klid,“ opakuju a ukážu mu prázdné dlaně, jak se to u vzteklých domorodců dělá.

Mladík na mě civí dost zaraženě. Vidím jeho dokonalé, oslnivě bílé zuby, protože mu doslova spadla čelist. Ohleduplně o krok ustoupím. Trochu odstupu od takového hysterického Vikinga nemůže škodit, pomyslím si.

Alespoň tak získám dost času na to, abych si ho rychle prohlédla. Je oblečený trochu staromódně, ale účelně: tlustý vlněný svetr, kožené kalhoty, teplé plstěné boty, legrační čepice, pod kterou mu splývají světlé kudrnaté vlasy. A když zrovna nekřičí a krční tepna mu nenabíhá jako lodní lano, nevypadá vůbec špatně.

Musím uznat, že je vlastně docela hezký. Dlouhý úzký nos, vysoké lícní kosti, trochu šikmé zelené oči… přistihnu se, že na něho civím stejně jako on na mě. To mě trochu znervózní. A co! Vystrčím bradu a narovnám se v ramenou. To jsi ještě nikdy neviděl turistku s usmrkaným nosem?

Ty mě vidíš? Rty se mu nepohnou. Ta věta mi duní v hlavě, která je najednou úplně vymetená. V jeho mimice bojují o konečné vítězství zoufalství, nevýslovné překvapení, ohromení, zvědavost a panika. Jen úplně kraťoučce se mu na obličeji mihne úsměv.

Automaticky ho chci opětovat, ale zmůžu se jen na zmrzlý úšklebek. Pak bohužel udělám chybu. Chci se něčeho zachytit a sáhnu po jeho rukávu. To očividně nebyl dobrý nápad. Přímo panicky mou paži setřese. Jako žhnoucí rachejtli – a já dost tvrdě skončím na zadku na ledové zemi.

Vzápětí se vyhoupne na sněhobílého huňatého koně a odcválá. Malé stádo, včetně klisny se zraněnou nohou, ho následuje.

„Hej!“ zaječím za ním. Strčit do mě tak, že upadnu, je jedna věc. Ale přejít na tomhle zledovatělém povrchu ze stoje rovnou do cvalu – za to by mě můj jezdecký instruktor stáhl z koně a praštil se mnou o podlahu jízdárny.

No taaak, zpomal! Obrysy bělouše a jeho jezdce se rozplynou v zasněžené krajině a vzápětí zmizí i ostatní koně. A s nimi i můj oblíbený šátek. Rádo se stalo! Hlavně aby pomohl.

„Elin! Kde vězíš? Autobus co nevidět pojede.“

Vyškrábu se do stoje a se znecitlivělými prsty na nohou a modřinami na pozadí se toporně rozběhnu k mámě, která čeká na zastávce nejmíň padesát metrů ode mě. To jsem došla tak daleko? Mává na mě jízdenkami. „Dělej, pospěš si!“

Vysmrkám se a vyjeveně se rozhlédnu po liduprázdné pustině.

„Proč sis vůbec v tomhle mraze sedla na zem? Myslela jsem, že z takových hloupostí jsi už vyrostla!“ Máma mi otřepe sníh z parky a podrží mi batoh jako dítěti v mateřské školce.

„To zvládnu sama,“ namítnu. Usilovně se snažím ignorovat její narážku na to, že jsem jistým věcem už odrostla, a při nastupování se ohlédnu přes rameno. K hromadě kamenů. „Viděla jsi toho blázna na koni?“

„Koho?“ zeptá se máma a pohlédne na mě přimhouřenýma očima. „Tady není široko daleko ani živáčka.“

„Ale ano,“ trvám na svém. Zastavím se na druhém schůdku a pozorně se zahledím k obzoru. „Vždyť tu právě byl. Musela jsi ho vidět. Nefalšovaný vikingský mladík na islandském poníkovi. Takže v podstatě dva Islanďani. A ještě pár dalších koní. Jeden z nich kulhal.“

A ten má teď na sobě můj šátek. Je fuč. Stejně jako ten kluk. Prostě zdrhnul. Jak může být někdo tak hloupý jako já? Dobře mi tak.

Máma má plné ruce práce s tím, aby vylovila z kabelky autobusové jízdenky.

To je typicky moje matka – nikdy si ničeho nevšimne, a co nevidí, to pro ni neexistuje. Vítejte v mém světě!

„Please, get in,“ požádá řidič autobusu a usměje se na mě. Vida, takže i tady na dalekém severu se najdou milí lidé.

Odpoutám pohled od ledové pustiny a užívám si svůdně lákavého tepla z dieselového motoru. „Did you see the guy with the horses?“ zeptám se s neskrývanou nadějí v hlase a ukážu tam, odkud jsem právě přišla.

Řidič krátce vzhlédne od máminých jízdenek, zasměje se a gestem mi naznačí, abych si postoupila do vozu. „No horses here, young lady. Forbidden area due to the flight traffic. Only sacred stones. But you will find horses anywhere else. Welcome to Iceland!“ Jeho smích mi duní v uších jako chechtot Halvara, animovaného taťky Vikinga Vika. Jedno klišé za druhým.

Já tu nejsem kvůli koním, pálí mě na jazyku. A vy tu stejně máte jen malé poníky. Ale radši to spolknu.

Takže kameny, navíc posvátné. A koně jsou v areálu letiště zakázaní. Přikývnu. Pane jo! To tady snad matka všechny podmázla? Měl v tom být nějaký výchovný záměr? Nebo je ten šofér strýc toho na hlavu padlého kluka a chtěl zabránit tomu, aby měl synovec opletačky s ostrahou? Tady jsou přece určitě všichni příbuzní.

„Tak to už mám nejspíš halucinace z podchlazení,“ zamumlám velkoryse. Co nejohleduplněji za sebou táhnu svůj kufřík a ztěžka dopadnu na nejbližší volné sedadlo. Batoh si výmluvně položím vedle sebe.

Máma to pochopí a posadí se za mě.

Kolem nás se míhá monotónní bílá pustina. Bezděčně doufám, že někde přece jen ještě zahlédnu cválajícího mladíka a jeho stádo. Ale kromě skal a sněhu tu není vůbec nic. Občas se na obzoru objeví další podivné hromádky kamení. Ještě vzácněji se před větrem a chladem krčí malá chaloupka. Pár osamělých racků se odvážně pouští do prudkého větru a nechá se jím unášet. Jinak tu není nikdo. Nikde ani živáčka. Natož nějaký kůň.

Naštěstí má autobus wifinu. Když mi rozmrznou prsty, procházím si své fotky. Ani na videu ale není po mém domorodém cholerikovi a jeho huňatém zvířeti ani vidu, ani slechu. Maskování měl očividně perfektní. Však se taky pěkně divil – Ty mě vidíš? No jasně, myslíš si snad, že jsi neviditelný?

Odložím mobil. Je to celé totálně ujeté. Ale ta klisna byla nádherná. Doufám, že něco dělá s jejím zraněním. Alespoň bych svůj oblíbený šátek neobětovala zbytečně.

Koutkem oka zahlédnu nějaký pohyb. Šikmo za mnou. Máma mává papírovým kapesníkem jako bílou vlajkou a vytrhne mě z mého myšlenkového kolotoče. „Taky jsi tak promrzla? Jak by se ti líbilo začít vydatnou koupelí v horkém vřídle?“

„A něco takového v Reykjavíku mají?“ zeptám se ne úplně lhostejně, ale ani ne s přehnaným nadšením.

„Tam určitě taky,“ odpoví máma shovívavě. „Tady mají víc plováren než stromů. Ale myslela jsem vřídlo v Hafnarfjörðuru.“

„V Hafna-čem?“ zeptám se.

„To je město, kde se nachází náš hotel. Budeme tam co nevidět.“

Prudce se k ní otočím. „My nebudeme bydlet v Reykjavíku?“ zeptám se polekaně. Jako bych to nevěděla! Zase se vrátím domů jako královna nákupů s nejmenší útratou a stejně velkým cestovním zavazadlem.

„V Hafnarfjörðuru je největší hustota skřítků v zemi, jak tvrdí můj bedekr.“ Máma na mě šibalsky mrkne.

Dělat ze sebe pitomce dokážu i sama. Ale nahlas to neřeknu. Máma se zajímá o mytologii a podobné blbosti. Takže jestli teď nějak nevhodně zareaguju, riskuju dlouhou a zdlouhavou přednášku o všem, co jsem si už předtím v letadle sama přečetla.

Zamyšleně se poškrábu na rukávu. Svědí mě konečky prstů. To je tím, že se mi zase rozproudila krev. Už jsem tenhle pocit dneska zažila – a mnohem silněji. Když jsem se dotkla bundy toho mladíka, kterého prý nikdo jiný neviděl.

Po zádech mi přeběhne mráz. Ty mě vidíš? zní mi v hlavě. Cítím se unavená a přetažená.

„Horká sprcha je přesně to, co teď potřebuju,“ poznamenám nahlas, abych přehlušila ten cizí hlas. „A něco k jídlu. Už mi to ani pořádně nemyslí.“

„Babičko? Jsi tady?“ Určitě tam někde byla, protože zvenčí nad skalami zahlédl malý bílý obláček kouře, který se pomalu vznášel k obloze, než ho vítr rozptýlil a své štěstí začalo pokoušet nové vlákno dýmu.

Kári ve světle pochodně šátravě kráčel po kluzkém dnu jeskyně. Moudrá stařena žila v tomhle skalním hradu sama. Nebyla to jeho babička, ale všichni ji tak s bojácnou úctou a respektem nazývali. Nikdo si nevzpomínal na dobu před ní. Vždycky tu byla a mnozí vyhledávali její pomoc, někdy dokonce i sami členové Rady, dvanáct moudrých stařešinů, kteří vykonávali spravedlnost a střežili zákon na pláni Huldu. Lidé říkali, že bylinkářka přechází mezi jednotlivými světy a že by s ní měli být zadobře – v časech dobrých i zlých. Po setmění ale raději stejně nikdo nezabloudil mezi balvany tady nahoře. Větrná pustina byla ještě mnohem zapadlejší než odlehlé místo, kde žil Kári se svou rodinou.

Chlapec nevěděl, co si má o všech těchto zvěstech myslet. Tam venku, kde nestály žádné vesnice, ale jen osamocené usedlosti, existovalo mnoho legend a příběhů. Většinu z nich by se neodvážil zpochybňovat. Přesto však cítil, že ho k Jórunn něco přitahuje. Fascinovaly ho její znalosti a moudrost – a měl rád její svévolně vzpurné chování zakrývající mírnou a laskavou duši.

Jako děti se jí báli. Její kůže zvrásněné do tisíců záhybů připomínající pergamen i kostnatých prstů s oteklými klouby. Měli strach z jejích vizí a z toho, že je očaruje nebo že je nechá sežrat trolly. Rodiče jim to z mnoha důvodů nevymlouvali. Při výchově divokých chlapců v divoké zemi byly takové babské povídačky užitečné. Pochopil to až později. Nevyváděli tolik a naučili se respektu – k přírodním silám i ke stařešinům.

Jórunn byla každopádně náladová, podivínská, trochu výstřední – a dokázala léčit. Nejspíš to pro ni bylo lepší, když dala přednost téhle jeskyni před teplem útulného kamenného domu a velkého krbu. Jednoznačně si nepotrpěla na velkou společnost. V tom byli téměř spřízněné duše. Ale třeba tu Jórunn doopravdy nežila? Minimálně ne natrvalo? Kári tušil, že stařena má ještě jeden domov, někde v údolí.

V jeskyni byl cítit zvláštní zápach. Ne zatuchlý, ale po mechu a bylinkách, suchém rašelinovém ohni, který ho trochu pálil v hrdle, po kávě a troše velrybího tuku, který udržoval blikající lampy při životě. Kári sáhl ze zvědavosti po jedné z nádob, které tu ve všech možných tvarech a velikostech stály na policích a malých stolcích.

„Babičko Jórunn?“ zavolal znovu do pološera. Posunul si batoh s dárky výš na ramena a přimhouřil oči v naději, že si pak rychleji zvyknou na příšeří. Kde by mohla být? Pomalu se přišoural blíž po koberci, který tlumil jeho kroky. Z houpacího křesla se na něj ospale podívala vypasená kočka, líně se protáhla a dál spokojeně podřimovala.

Jórunn byla určitě poblíž, protože postavila na kamna kotlík, hned vedle konvice na kávu. Ať už v něm bublalo cokoli, nenechala by to vařit jen tak bez dozoru.

Na chvilku se zaposlouchal. Mánadís nebyla přivázaná. Není trochu neklidná? Kdyby klisna utekla, bylo by to fatální. Ale proč by to dělala?

Kári jí vysvětlil, aby počkala, a než vešel dovnitř, odhrnul trochu sněhu, aby se koně mohli mezitím nasytit. Našel místo se šťavnatým mechem, který stačil pro obě. Jeho přítelkyně totiž měla společnost. Kulhavou klisnu, kvůli které sem přišel.

„Tady jsem, synku.“

Kári sebou škubl. Stařena se před ním znenadání vynořila, jako by vystoupila z nicoty, a usmála se na něho vodnatýma, ale velmi bdělýma a pozornýma očima. „Našel jsi to, tam, kde jsem ti řekla?“

Kári přikývl. Jórunn ho poslala do Keflavíku, k šedému kamennému mužíkovi – ten ochraňoval před trolly všechny ty, kteří v ně věřili. Tam prý najde to, co klisna potřebuje, aby se konečně uzdravila. A tak se vydal na cestu. Když Jórunn řekla: „To je to místo! Buď tam. V tu a tu hodinu,“ nedalo se odmlouvat. Zároveň bylo zbytečné se na cokoli vyptávat. Třeba na to, proč měl vzít s sebou na tak dalekou pouť i kulhavou klisnu. Tak ho zkrátka vychovali. A Jórunniny přípravky vždy působily – líp než všechny moderní vymoženosti z města.

Kári vytáhl z kapsy malý kožený váček. „Bylo to dost těžké,“ posteskl si. „Tedy, tyhle vzácné byliny rostly přesně tam, kde jsi to popsala. Ale byla tam taková… u kamenů byli cizinci. Neohrabaní a hluční… a neměli sebemenší tušení o…“

Jórunn odbyla jeho rozhořčený projev pouhým mávnutím ruky a on dotčeně zmlkl. „Ale zase tak hrozná nebyla, viď? Proč by sis jinak nechával něco jejího?“ Láskyplně se na něj usmála a začala horlivě přecházet sem a tam. Z různých nástěnných poliček a skříněk přinášela sklenice, hrnce a lahvičky, do kterých nalila lžičku toho a pár kapek onoho. Vše smíchala v malém kulatém kamenném džbánku na kamnech. „Kromě toho cítím kostival, ale nebyl to tvůj nápad. Přinesl jsi mi vosk?“

Přikývl a podal jí z batohu, co si přála. Stařičká bylinkářka mu povzbudivě prohrábla vlasy, nakrájela do džbánku trochu voňavého včelího vosku a Kári nadšeně přičichl, když se kašička v nádobě zahřála a místnost naplnila vůně bylinného medu.

Nenápadné rostlinky, které jí na její výslovné přání přivezl z Keflavíku, předtím odložila téměř bez zájmu. Nyní však dva stonky vzala, nastrouhala do hmoždíře a přimíchala je do směsi. Zbytek zabalila do čistého kusu látky a svazek opatrně uložila do malé krabičky pod velkým, nahrubo otesaným dřevěným stolem.

Jórunn skrývala mnohá tajemství. Věděla věci, které jí nikdo neřekl, a dokázala se vcítit do lidských srdcí. Viděla bez očí. Šuškalo se, že dokonce i budoucnost. Kári by to jednou taky rád uměl. Zamyšleně se dotkl barevného šátku, který mu vykukoval z kapsy kalhot. Stále byl z toho setkání zmatený, ale nechtěl na to myslet. Ne tady, kde byly jeho myšlenky otevřenou knihou.

Oranžovo-modrý šátek klisně sundal, až když dorazili před jeskyni. Šátkový obvaz splnil svůj úkol perfektně – oteklou šlachu spolehlivě zpevnil i zchladil.

„To opravdu udělal,“ potvrdila stařena s úsměvem. „Kdybys ji sem přivedl bez chladivého zábalu, a navíc svým obvyklým tempem, kdo ví, jak by ta noha vypadala.“

Kári provinile přikývl.

Stařena se znovu usmála a vrátila se ke kamnům, aby s pomocí silného hadru namotaného na ruce vytáhla hrnec z ohniště. Za jejím povzbudivým gestem se skrýval smutek, který si chlapec nedokázal vyložit.

Kári mlčky čekal, dokud mu neodlila trochu vychlazeného lektvaru. „Bude to v pořádku,“ ujistila ho významně a vtiskla mu do ruky hotovou mast pro jeho koně. „Teď jdi a poděkuj té dívce.“

„Ale to přece nemůžu… Ona je…!“ Polekaně se odmlčel.

„Co? Cizinka?“ Bylinkářka se na něj pobaveně podívala přes brýle. „A my jimi snad nejsme – pro ostatní? Tu máš.“ Z květináčů na okenním parapetu natrhala několik kvetoucích bylinek a přidala ještě pár těch, které sám přinesl. „Dej jí je, až si příště zase vyjedeš. Bude je potřebovat. Nepřemýšlej o tom, chlapče. Zkrátka to udělej.“

Kári přikývl, vložil do dřevěného talíře jako poděkování kus sýra zabaleného v papíru a skrojek čerstvého chleba a odešel. Nechápal ani slovo.

Stařena si povzdechla, přešla k houpacímu křeslu a posadila si kočku na klín. Poradila se s runami o Káriho osudu a kameny k ní promluvily. Viděla den, místo i hodinu. Proto poslala chlapce ke kamennému mužíkovi. Věštba jí však neprozradila, co se tam stane. Kočka předla pod kostnatými prsty staré ženy, která teď zamyšleně přikývla. „Tak už to začalo,“ zašeptala. „Nezbývá nám nic jiného než čekat. Počkejme tedy. Za chvíli bude hotový čaj.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Polární záře - Ostrov divokých koní.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.