Ondra
a kouzelný obraz

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.fragment.cz

www.albatrosmedia.cz

Kristýna Kraváčková

Ondra a kouzelný obraz – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2022

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Mému synovi Ondráškovi

Dědečkův kouzelný obraz

Ondra s maminkou čekali na nádraží a vyhlíželi vlak, který měl už nějakou dobu zpoždění. Tím vlakem měl přijet dědeček, který Ondrovi vezl narozeninový dárek. Jenže velká ručička na hodinách se pomalým tempem posunula už velký kus dopředu a vlak pořád nikde.

Zpočátku Ondru bavilo sledovat ostatní vlaky, které přijížděly a pak zase opouštěly jednotlivá nástupiště, ale když už uplynulo příliš mnoho času, začal se trochu nudit.

Každou chvíli se z rozhlasu ozýval hlasatel a oznamoval cestujícím důležité informace.

„Osobní vlak 6826 přijíždí na druhé nástupiště, na třetí kolej. Vlak dále pokračuje do stanice Povrly, Neštědice, Mojžíř a Neštěmice. Nevstupujte do kolejiště, dokud vlak nezastaví.“

Ondra se divil všem těm legračním názvům stanic a představoval si, kudy asi musí jet dědeček, že mu to tak dlouho trvá. Zeptal se na to maminky, která vůbec nevypadala netrpělivě a klidně si listovala v časopisu.

Maminka se podívala na hodiny a trošku se zamračila. Pak chvíli přemýšlela, hned nato se záhadně usmála a řekla: „Dědeček má před sebou hodně zastávek. Nejspíš jede přes Opozdilice a Pomalou Lhotu. Možná taky zastavují v Dlouhých Čekanicích. Takové vlaky mívají vždycky zpoždění.“

„Ale říkala jsi, že dědeček přijede spěšným vlakem. Copak ten vlak vůbec nespěchá?“

„To víš, že spěchá. Musí spěchat, když zastavuje na takových místech. Tak třeba v Opozdilicích musí stát, dokud nenastoupí všichni opozdilci. A věř mi, že někteří z nich si dávají opravdu na čas. A potom v Pomalé Lhotě jsou všichni velice pomalí. Než nastoupí do vagonů a usadí se na svých místech, zabere jim to moře času. No a nakonec si představ, co se asi děje v Dlouhých Čekanicích.“

Ondra chvíli dělal, že přemýšlí, a pak se smíchem vykřikl: „Dlouho se tam čeká!“

Maminka se taky smála a souhlasně přikyvovala: „Přesně tak. Tatínkové čekají na maminky, které si chystají svoje kufry na cesty, maminky zase čekají na děti, až si sbalí svoje batůžky, a vlak na ně taky musí počkat, přece by jim neujel.“

Ondra si chápavě povzdychl a zase cítil, že se bude nudit, jestli mu maminka nebude ještě něco vyprávět. Ale maminka naštěstí pokračovala: „Měl bys vědět, že právě ty vlaky, které mají největší zpoždění, nejspíš projíždějí pohádkovou krajinou. Dědeček určitě jede přes Cinkavé údolí.“

„Cinkavé?“ zopakoval Ondra zvědavě.

„No ano. Představ si, že to údolí je plné roztodivných skleněných věcí. A když do toho údolí vjede vlak a zvedne se vítr, pak se skleněné listy v korunách stromů lehce zachvějí a narážejí o sebe tak, že začnou cinkat. Až někdy uslyšíš, jak o sebe cinkají dvě skleničky, vzpomeň si na to údolí. Samé cinkání ze všech stran, zblízka i zdaleka. Je jasné, že vlak musí tím údolím projíždět velmi pomalu, aby se tam nic nerozbilo.“

Ondra si vždycky rád představoval všechno, co mu maminka vyprávěla a napadaly ho přitom různé otázky. A v tu chvíli ho zrovna napadlo zeptat se: „A co ptáci, maminko? Jsou v tom údolí taky sklenění ptáci? A mohou létat, když nemají peří?“

„To víš, že mohou létat. Oni totiž peří mají, ale je tvořeno z tak jemných střípků skla, že by stačilo se jich jen dotknout a rozlámalo by se. A když tam například někdo foukne do pampelišek, rozletí se do okolí spousta jemňoučkých střípků. Jsou ovšem tak křehké, že nikoho neporaní.“

Ještě chvíli si Ondra s maminkou takhle povídali, ale dlouho už čekat nemuseli. Na nástupiště přijel vlak a krátce nato v jednom z oken uviděli dědečkovu tvář. Lokomotiva s velkým skřípěním zabrzdila a lidé začali vystupovat.

Ondra si všiml, že dědeček má kromě svého kufříku na kolečkách ještě velký placatý balík. Dal dědovi pusu na uvítanou a hned se zeptal: „Dědečku, co to máš?“

„To je překvapení,“ usmíval se záhadně dědeček.

„Je to můj narozeninový dárek?“ nepřestával se Ondra vyptávat.

„Možná je a možná není. Musíš si ještě chvíli počkat.“

Ale Ondra se nepřestával vyptávat a neustále dědečka popotahoval za rukáv, až ho maminka musela napomenout. Nemohl se už dočkat, až přijedou domů a on dostane od dědečka dárek.

Minulou sobotu měl narozeninovou oslavu. Přinesli mu krásný dort a na něm pět svíček. Přesně tolik, kolik mu je let. Babička Růženka mu dala obrázkovou knížku a od tety Barborky dostal velký traktor s přívěsem. Maminka s tatínkem mu koupili krásnou koloběžku a teď ještě zbýval dědeček, který nemohl ten den na oslavu přijet, ale slíbil, že dárek přiveze hned další sobotu.

„Dědečku, a jak se ti líbilo v Cinkavém údolí?“

„V Cinkavém údolí?“ dědeček vypadal překvapeně, jako by o něm nikdy neslyšel.

„Maminka říkala, že jsi přes něj musel jet, a proto měl tvůj vlak takové zpoždění.“

Dědeček se usmál.

„A říkala ti maminka, že v tom údolí je taky Plamínkový les?“

Ondra zakroutil hlavou a dědeček pokračoval: „To je takový zvláštní les plný smrčků a na špičkách těch smrčků svítí rudé plamínky. Ty plamínky se musejí chránit, protože bez nich by pak stromky nemohly růst.“

„V takovém lese aspoň nikdy není úplná tma,“ napadlo hned Ondru.

„To máš pravdu,“ zasmál se dědeček. „Plamínky ti tam svítí na cestu ve dne i v noci. Víš co? Až budu mít volnou chvíli, celé Cinkavé údolí ti namaluju.“

To udělalo Ondrovi radost. Dědeček byl totiž malíř. Ne takový ten malíř, který natírá stěny pokojů, on maloval obrazy plné pohádkových krajin. Ondra se strašně rád díval na to, jak dědeček maluje, a každý jeho obraz mu připomínal nějakou říši z jeho snů. Pak si o obraze povídali, a když třeba Ondru napadlo něco, co by v té krajině mohlo ještě být, dědeček to tam přimaloval. Byla to velká zábava vymýšlet si svůj svět a pak ho malovat.

Když se konečně dostali domů, začalo už slunce pomalinku zapadat za obzor. Maminka řekla Ondrovi, aby se šel umýt, a mezitím prostřela stůl k večeři. Dědeček s tatínkem seděli v obývacím pokoji a povídali si. Ondrovi se to jejich povídání zdálo moc dlouhé. Chvíli vyčkával, protože věděl, že dospělí si musejí na uvítanou říct pár slov, ale pak už to nevydržel a opět zatahal dědečka za rukáv.

„Dědo, chceš vidět, co jsem dostal k narozeninám?“

Do toho se ale ozval tatínek: „Nech přece dědečka, aby si po dlouhé cestě odpočinul.“

Ondra se zatvářil zkroušeně, ale dědeček k jeho radosti odpověděl: „To víš, že mě to zajímá. Kterýpak dárek ti udělal největší radost?“

„Všechny!“ vykřikl Ondra a už dědečka držel za ruku a vedl ho do svého pokoje. Ukázal mu nový traktůrek a krásnou obrázkovou knížku. Popsal mu taky, jak vypadá jeho nová koloběžka, kterou tatínek schoval v garáži za jejich domem. A nakonec se přiznal, že z ní už jednou spadl a měl z toho na koleni modřinu.

Dědeček se usmál a po chvilce pronesl slavnostním hlasem větu, na kterou Ondra celou dobu čekal: „No, i já tady pro tebe něco mám.“

Zaštrachal ve svém kufříku a vytáhl chundelatého plyšového psa se zářivě zeleným obojkem a psí známkou, na které bylo napsáno Baron.

„Jé, ten je roztomilý,“ zvolal vesele Ondra a to jméno se mu hned zalíbilo. A potom dědeček sáhnul po velkém placatém balíku. Ondrovi bylo už pět let a tím pádem byl dost velký na to, aby pochopil, že mu dědeček určitě namaloval nějaký obraz. Nemohl se dočkat, až ho uvidí. Dvěma škubnutími roztrhnul papír. Nemýlil se.

„Tak jak se ti líbí?“ zeptal se dědeček.

„Moc se mi líbí,“ odpověděl okamžitě Ondra a zkoumavým pohledem si obraz dlouho prohlížel. Byly na něm tři věci. Strom, domeček a květina. To může vypadat vcelku obyčejně, ale dědeček maloval vždycky všechno tak, aby to obyčejně nevypadalo.

„Dědečku, kdo na ten strom přivázal tyhle balonky?“

Dědeček se chytře usmál: „Ale ty tam přece nikdo nepřivázal. To je balonkový strom. Zkrátka – na některých stromech rostou jablka, na jiných zase hrušky a na tomhle rostou balonky.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Ondra a kouzelný obraz.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.