Marcy Jell, Dej mi království / Ukaž mi království

Vydalo nakladatelství MEDIAPLEX, s. r. o.,

Holečkova 789/49, Praha 5,

v Praze roku 2022. Vydání 1.

Cover design © germancreative

© 2022 MEDIAPLEX, s. r. o.

© 2022 Marcy Jell

All rights reserved

Všechny postavy, společnosti i místa v této knize jsou fiktivní. Jakákoli podobnost s reálným světem nebo skutečnými osobami, žijícími či zesnulými, je zcela náhodná.

Znak nakladatelství MEDIAPLEX i znaky všech edičních řad jsou chráněny ochrannou známkou.

ePub: ISBN 978-80-87720-10-3

Print: ISBN 978-80-87720-11-0

Marcy Jell
Dej mi Království

ANOTACE:

Layla je svobodná matka, která nemůže zavadit o dobrou práci. Nakonec se na ni přece jen usměje štěstí a do cesty jí přijde nabídka pracovat jako asistentka Olivera Turnera, atraktivního a úspěšného topmodela. Pokud Layla na nabídku kývne, znamená to, že musí být neustále k dispozici, připravená kdykoli cokoli zařídit a doprovázet svého šéfa na focení po světě… Je jí jasné, že pokud přizná, že má malé dítě, nemá šanci práci získat. Rozhodne se tedy pro malou nevinnou lež – ta se však už nedá vzít zpátky…

LAYLA

„Nestihneš to! Sakra, Laylo, hejbni zadkem!“ zakřičela na mě moje kamarádka Dee.

„Vždyť už běžím!“ volala jsem na ni chaoticky ze schodů a brala je po dvou.

„Dělej, máš tam být za deset minut! I kdyby ses rozkrájela, nemůžeš to stihnout.“ Poplácala mě po ramenou a podala mi hrnek s vlažnou kávou.

Hltavě jsem se napila a přehodila si pramen dlouhých neposlušných vlasů na záda. „Aron?“ podívala jsem se na ni.

„Čistí si zuby, postarám se o něj jako vždy. Hlavně už mazej,“ protočila oči.

„Počkej,“ zarazila jsem se. „Co když tu práci nedostanu?“

„Najdeme něco jiného. Pokud tam ale do pěti minut nebudeš, tak ti nedovolí je ani pozdravit,“ ušklíbla se. „Sluší ti to. Kdyby tě nevzali, museli by být blázni.“

„Dobře, díky.“ Políbila jsem ji na tvář a zabouchla za sebou dveře malého bytu. Rozběhla jsem se k taxíku, naskočila dovnitř a nahlásila adresu místa, kde dnes probíhal konkurz na asistentku populárního topmodela. Škola mi na téhle pozici byla k ničemu, i když ji mám. Na to, abych dokázala zvedat telefony a nosit nějakýmu egocentrickýmu snobovi kafe, univerzitní diplom fakt nepotřebuju.

Prokřupala jsem si krk a vyhlédla z okénka, abych mohla pozorovat ruch newyorských ulic. Vždycky na mě působil takovým uklidňujícím dojmem, což bylo zvláštní, ale prostě to tak bylo. Žaludek jsem měla jako na vodě. Upřímně, kdybych nemusela, tak jsem se dnes nenavlékla do pouzdrové sukně a infantilní halenky neznámé značky. Jenže co jiného si vzít na pohovor, abych vypadala slušně? Urovnala jsem knoflíčky a ten horní rozepnula.

Auto brzy zastavilo před vysokou budovou, která nebyla ničím zajímavá. Podala jsem taxikáři peníze a vystoupila z auta. Třikrát po sobě jsem se rychle nadechla a vykročila pravou nohou. Dokážu to, práci potřebuju, řekla jsem sama sobě a prošla otočnými dveřmi dovnitř. Ocitla jsem se v tuctové hale a zamířila rovnou k výtahu. Měla jsem instrukce jet do dvacátého patra, takže jsem to udělala.

Jakmile výtah vyjel do příslušného patra a s tichým cinknutím se otevřely dveře, v tu ránu jsem se ocitla v jiném světě. Zaplavila mě hudba a povyk. Konkurz byl v plném proudu a já nevěděla, co mě čeká. Všude pobíhaly hubené sexy blondýnky ve spodním prádle, na hlavách měly natáčky a jedna přes druhou na sebe pokřikovaly.

„Hej,“ strčil do mě mladý kluk. „Kdo jsi?“

„Já… jdu na pohovor k panu Turnerovi,“ vyblekotala jsem.

Kluk vyprskl smíchy a ukázal prstem směr. „Tak pan Turner, jo? Až tomu dementovi řeknu, jak mu vy mladý buchty říkáte, bude se taky určitě skvěle bavit!“ zavolal za mnou.

Podle mě to byla příprava. Na něco mnohem, mnohem horšího, co mělo teprve přijít.

„Slečna Laynová?“ ozval se hlas postarší ženy. Když jsem na ni zmateně pohlédla, usmála se: „Pojďte za mnou, dnes jste poslední.“

„Nikdo jiný už na tom konkurzu není?“

„Ne,“ zavrtěla hlavou.

„Kolik bylo uchazeček?“ vyzvídala jsem.

„Asi třicet pět.“

„A pan Turner si žádnou nevybral?“ nechápala jsem.

„Samozřejmě si teprve vybere.“ Pohlédla na mě, jako by měla silné pochybnosti o mé svéprávnosti. „Všem pak přijde e-mail. Z něj se dozvíte datum, čas a místo, kam se máte dostavit, pokud budete vybrána.“

Přikývla jsem na znamení, že rozumím, a vešla za ní do dveří. „A co budu teda dělat?“

„Zajímají nás vaše schopnosti, co se managementu týká. Měla byste na starost poštu, je potřeba denně vyřizovat e-maily a samozřejmě cokoliv pan Turner bude potřebovat, musíte mu být k dispozici. Máte nějaké závazky?“

Opětovala jsem její pohled a zlehka zavrtěla hlavou.

„Takže nemáte?“

Znovu jsem zavrtěla hlavou. Samozřejmě že jsem závazky měla, ale v životopise to nemám. Celkově jsem si tam pár věcí trochu… přikreslila.

„V životopise uvádíte, že ovládáte plynule tři jazyky.“

V tom jsme naštěstí nelhala. „Ano, to je pravda.“

„Takže se domluvíte.“ Odškrtla si nějakou položku na seznamu a prošla se mnou dlouhou chodbou. „V životopise také máte, že pro vás není problém práce s počítačem, respektive že jste na úrovni tři sta úhozů za minutu?“ přivřela oči a naklonila hlavu.

A to bylo to, co jsem v životopise trochu dokreslila. Zvládala jsem těch úhozů jen sto padesát, ale pochybuju, že by to počítali. „K čemu mi to tu vlastně bude?“ nechápala jsem.

„Kvůli práci s e-maily, nabídek panu Turnerovi chodí opravdu hodně, tak abyste stíhala na vše odepisovat a ještě si dělat poznámky,“ mrkla na mě a konečně otevřela prosklené dveře.

Na otočné židli seděl zády k nám muž. Na sobě měl perleťově černý oblek, který se mu napínal na širokých zádech. Odstrčil se nohama a otočil se čelem ke mně. Vypadal dobře. Ve spodním rtu a uších měl piercing a rozhalená košile odhalovala tetování na hrudníku.

Proboha, pomyslela jsem si, vždyť tenhle chlap je jak reklama na vězení.

„Ta je poslední, Jodi?“ zeptal se hlubokým hlasem.

„Ano, pane Turnere.“

„Výborně.“ Tleskl rukama o sebe a konečně obrátil zrak ke mně. Bylo to, jako kdyby měl rentgenový pohled, cítila jsem ho až do morku kostí. Byly to oči, které vás sežehnou a pohltí vaši duši.

„Jméno?“

Nemohla jsem od něj odtrhnout zrak.

„Jodi, doufám, žes mi sem nepřivedla němou uchazečku,“ vzdychl a projel si dlouhými prsty tmavé vlasy. Měl účes modle poslední módy, pečlivě vystříhané vlasy po stranách a na vršku hlavy o něco delší.

„Představte se,“ vybídla mě žena a položila mi ruku na paži.

Její dotyk mě probral. Odkašlala jsem si a snažila se vzpamatovat. „Jsem Layla, pane. Layla Laynová…“

Trochu se pousmál a uvolněně se opřel lokty o kolena. „Layla Laynová. Zajímavé jméno.“

„Děkuji, pane.“

„Souhlasíte?“ pozvedl obočí.

„S čím?“ zamrkala jsem.

„Že máte zajímavé jméno.“ Přejel mě pohledem a zastavil se na prsou. Jako každý chlap, pomyslela jsem si.

„Ano, to skutečně souhlasím,“ přikývla jsem odhodlaně.

„Jistěže. Takže, Laylo Laynová, proč chcete dělat asistentku?“

„Domnívám se, že by mě ta práce mohla někam posunout a ukázat mi nový pohled na svět.“

„Výborně,“ přikývl. „A teď ten pravý důvod.“

Nemohlo mu být víc než třicet. Ano, mohl být tak o čtyři pět let starší než já, ale přece do mě nemohl tak vidět? „Promiňte?“ nechápala jsem.

„Pravý důvod, proč tuhle práci chcete, Laylo,“ zopakoval pomalu, jako kdybych byla retardovaná.

Sklopila jsem pohled na své ruce a studovala francouzskou manikúru na nehtech. Po pár vteřinách jsem zvedla oči a sledovala ho, jak si sundává sako i košili a podává je Jodi. Pak si založil ruce na prsou a beze slova mě kývnutím pobídl, abych začala mluvit.

Zaznamenala jsem, že má kromě hrudníku potetované i obě paže. „Fajn,“ povzdechla jsem si. „Potřebuju peníze. Nezvládám platit složenky, na tuhle práci mám vystudovanou školu, kterou tu prakticky ani nepotřebuju. Řekla bych, že na to mám, a rozhodně budu plnit svoje povinnosti k vaší spokojenosti, pane.“

Přikývl. „Proč jste si tedy nenašla něco lepšího, když máte vystudováno?“

„Není to snadné,“ pokrčila jsem rameny.

„Co pracovní doba?“ pokračoval. „Vyhovuje vám?“

„Vždyť teoreticky žádnou nemám,“ konstatovala jsem. Přesně proto jsem po téhle práci sáhla, abych mohla být s Aronem.

„Teoreticky. Když vám ve dvě ráno zavolám, že chci ve čtyři zabukovat let do Paříže na focení a že letíte se mnou, musíte být připravená.“ Přejel mě pátravým pohledem od hlavy až k patě.

„Dobře, v tom nevidím problém. I když bych raději měla váš program v rukou a bukovala lety dříve než na poslední chvíli,“ zamračila jsem se.

Pan Turner se pousmál a pokýval hlavou. „No, Laylo Laynová, ozvu se vám,“ řekl nakonec.

„Jo,“ zašeptala jsem. Věděla jsem moc dobře, co to znamená. Říkali to všichni, ale nikdy se nikdo neozve. Přinutila jsem se k přátelskému úsměvu a natáhla k němu ruku. „Těšilo mě.“

„Potěšení je na mé straně, Laylo,“ pousmál se zdvořile.

To určitě, ty blbečku potetovanej, pomyslela jsem si. Když jsem vyšla z jeho kanceláře a dostala se opět mezi ty blonďaté modelky, přejela jsem se kritickým okem. Ve srovnání s nimi jsem byla pořádně tlustá. Potichu jsem zanadávala a co nejrychleji vypadla ven z budovy, abych se mohla nadechnout čerstvého vzduchu. Tak tady jsem pohořela, pomyslela jsem si hořce.

***

Týden uběhl jako voda, z pohovoru se mi nikdo neozval, což se dalo čekat, a já tak promrhala další týden zbytečným čekáním.

Namazala jsem sendvič burákovým máslem a nalila k němu do skleničky mléko, vše rozložila na kuchyňský pult a zavolala na Arona. Vyběhl z pokoje jako velká voda a skočil na barovou židličku.

„Pomalu, Supermane,“ klidnila jsem ho pobaveně, když jsem viděla, jak se stolička zakymácela.

„Mami, víš, co jsem zjistil?“ podíval se na mě a hladově se zakousl do sendviče.

„Tak to netuším,“ zavrtěla jsem hlavou a zapnula kávovar.

„Že mi roste.“

„Kdo?“ otočila jsem se na něj zmateně.

„No, malej Aron,“ kývl hlavou ke svým teplákům.

Bylo mu pět, proto jsem sebrala bradu ze země a polkla. „A na to jsi přišel jak?“

„Říkala mi to včera teta Dee. Taky říkala, že jednou na to sbalím fakt kupu holek. Nechápu, jak to myslela,“ pohlédl na mě s otazníkem v očích.

„Teta Dee neví, kdy držet jazyk za zuby. Rozhodně ti poroste, zlato. Roste, protože rosteš ty,“ pocuchala jsem mu vlasy a sedla si na stoličku vedle něj.

„Tak to je úplně nejvíc,“ rozesmál se. „Takže když budu mít dva metry, on bude mít taky dva metry?“

Káva mi zaskočila v krku a já byla ráda, že mi zacinkal příchozí e-mail. Vylovila jsem telefon z kapsy a mrkla na syna, kterého už odpověď nezajímala, protože si otevřel tablet.

ODESÍLATEL: Jodi

PŘEDMĚT: Pracovní nabídka

Dostavte se prosím v pondělí na letiště JFK, čas odletu 13:38 místního času, příletové místo: Malibu. S pozdravem Jodi, tým pana Turnera.

Zamrkala jsem nad e-mailem a pak nadšeně vypískla, až se po mně Aron otočil.

„Co se děje, mami?“

„Dostala jsem práci, zlato!“ smála jsem se a objala ho.

„Takže už si můžu koupit ten opravdickej Minecraft?“ vykulil na mě velké blankytné oči.

„Uvidíme,“ přikývla jsem. V tuhle chvíli bych mu totiž odsouhlasila i modré z nebe. Rychle jsem projela seznam a vytočila číslo na Dee. Zvedla to po druhém zazvonění.

„Víš, že mám hodinu?“

Mrkla jsem na hodiny a tiše zaklela. „No jo, promiň, nedošlo mi to. Děcka to bez tebe chvilku vydrží.“

„Tak co je tak důležitého?“

„Dostala jsem tu práci, teď mi přišel e-mail!“

„Sakra!“ vykřikla do telefonu. „Tak to je perfektní zpráva, zlato!“

„Koupím víno, večer přijď.“

„Budu tam.“

Schovala jsem telefon zpět do kapsy a hodila Aronovi bundu. „Jdeme.“

„Kam?“ podíval se na mě otráveně.

„Do krámu, koupíme si něco dobrého.“

„Říkalas, že nemůžeme utrácet.“

„Teď se to změní,“ mrkla jsem na něj a přehodila si přes ramena kabát.

***

Přesně v šest hodin večer se ozvalo zachrastění klíčů v zámku. „Jsem jedno velký ucho!“ zavolala Dee místo pozdravu z chodby.

Aron kolem ní proběhl se slovy „Čau Dee!“ a zaplul do svého pokoje.

„Takže,“ usedla jsem do sedačky a podala jí telefon, na displeji zářila zpráva od Jodi.

„Konečně snad budeš šťastná,“ pousmála se, když e-mail dočetla.

„Jde o to Malibu, Dee,“ zamračila jsem se. „Netuším, na jak dlouho to tam bude.“

„A o co jde?“

„O Arona.“

„Zvládneme to tu bez tebe úplně v pohodě. Víš sama moc dobře, že učím jen do dvou hodin,“ pokrčila rameny. „Do té doby je ve školce, tak co řešíš? Prostě pojedeš a užiješ si to. A teď mi ukaž toho bastarda, pro kterýho budeš pracovat.“

Uculila jsem se a najela na jeho profil. Našla jsem tu nejžhavější fotku a otočila telefon displejem k Dee. Zrovna si nacpala do pusy malou hrst křupek. Nevyhnutelně jí při pohledu na fotku zaskočilo.

„To je… to je on?“ rozkašlala se. Kývnutím jsem jí to potvrdila. „Pod ním budeš pracovat?“

„Jo,“ rozhodila jsem rukama.

„Bože, doufám že ti dá do těla,“ ušklíbla se. „Když tak nad tím přemýšlím, mohla bys mi ošéfovat nějakýho kamaráda…“

„Klidně ti ho přenechám,“ ujistila jsem ji se smíchem. „Víš moc dobře, že tetování se mi nelíbí.“

„Proto máš jedno zezadu na krku?“

„Mám jedno, to je rozdíl… Dobře, fajn! Uznávám, je sexy jako samo peklo, kalhotky mi hoří, jen se na něj koukám, ale podívej se, jak je potetovanej… hrudník, ruce… má ho dokonce i na zádech, dívej.“

„Na péru ale určitě ne,“ utrousila s hraně vážnou tváří a naklonila hlavu při studování fotky.

„A navíc, co by se mnou dělal?“

„To, co s každou jinou,“ odfrkla si. „Teda pokud není gay.“ Její úvaha byla zajímavá, prohledala jsem internet, ale v doprovodu ženy nikde viděn nebyl.

„Pokud je, bude to o moc snazší,“ přiznala jsem nejlepší kamarádce. „Ale i kdyby nebyl, točí se okolo něj blondýnky… hubené blondýnky. Já jsem pro něj tlustá, mám strie a taky ne zrovna pevný prsa.“

„Laylo, proboha. Jsi po dítěti! Přesně vím, od koho máš tyhle kecy,“ otráveně zakoulela zelenýma očima.

Vzdorně jsem zvedla bradu. „Co když měl pravdu?“

„Nech toho,“ zamračila se na mě. „Radši zvedni tu svou dokonalou prdel a pojď si projít šatník, ať víme, co si s sebou můžeš vzít. A samozřejmě taky co musíme nakoupit.“

„Nebudu si nic kupovat,“ protestovala jsem, ale poslušně jsem vstala ze sedačky.

Šla přede mnou do ložnice a přes rameno mě poučovala: „Kotě, věř mi. Před chlapa, jako je on, nemůžeš nastoupit v teplákách.“

„Nemám na to prachy, Dee.“

„To všichni víme. Taky by neuškodilo, kdybys udala toho parchanta, že ti neplatí alimenty,“ utrousila suše a otevřela dveře.

„Občas si Arona vezme,“ pokrčila jsem rameny a vešla za ní dovnitř.

„Myslíš ty dvě hodiny jednou za půl roku?“ pokračovala stále tím stejným protivně kousavým tónem.

„Neomlouvám ho,“ zvedla jsem ruce. „Jen říkám, že jsme měli hezkej vztah.“

„Jo, možná na začátku, než jsi mu porodila syna. Pak tě podváděl a urážel,“ odfrkla si. „Nechci se o něm bavit, Laylo. Vždycky když si na něj vzpomenu, mám chuť někoho zabít. Teda ne někoho, ale přímo jeho.“

„Fajn, už mlčím.“

„Vytáhni ty hadry, kočičko,“ pobídla mě a rozevlátě žuchla na velkou postel. „Chci vědět, co toho sexouše rozpálí.“

„Dělám to jen proto, že je za to balík peněz,“ zamumlala jsem spíš pro sebe.

„A taky proto, že má tutově piercing i v péru, a takovýho chlapa jsi ještě neměla,“ přikývla Dee s předstíranou vážností a zkřížila nohy pod sebou v tureckém sedu.

Povzdechla jsem si a vyházela na postel ramínka s šaty, přesně jak mi řekla. Když se nad tím tak zamyslím, nechápu, jak zrovna Dee může být učitelka.

Seznámily jsme se už ve školce a od té doby z nás byla nerozlučná dvojka. Když šla na střední pedagogickou, zatímco já na managament, zůstaly jsme ve spojení, pak jsme se k sobě dokonce nastěhovaly. Věděla, čím jsem si s Milesem prošla, a pomáhala mi s Aronem, jak se jen dalo. Byly jsme jako sestry, jen jsme na to neměly papír.

„Nad čím dumáš?“ vytrhla mě z myšlenek.

„Nad tím, jak…“

„Se do tebe zaboří až po koule,“ dořekla za mě a zahýbala obočím. Vyprskla jsem smíchy. Ne, ona se prostě nikdy nezmění.

***

Vlekla jsem za sebou obrovský kufr plný oblečení a nezbytností k přežití, nebo tak to aspoň tvrdila Dee. Do očí se mi draly slzy. Pomyšlení na to, že nevím, jak dlouho budu pryč od svého syna, mě trápilo. Ale musela jsem to překonat. Peníze pro nás teď byly důležitější, věděla jsem to já i Aron. Chápal, když jsem se nad jeho otcem rozčilovala, protože jsem od něj neviděla ani cent, stejně jako chápal, že nám nikdy nezbývalo moc peněz, když jsme za Milese platili dluhy.

Obdivovala jsem svého syna a byla vděčná za to, že je takový, jaký je. Ostatní malé děti, když prostě něco chtěly, tak si to třeba vydupaly a vyvztekaly, zkrátka muselo být po jejich. Ale Aron tohle nedělal, chápal, že to máme těžké a peněz nikdy není nazbyt.

Nikdy nezapomenu na okamžik, když ke mně přišel, objal mě a řekl, že to nevadí, že táta odešel, že si přeci vystačíme. Byla jsem tehdy psychicky dost na dně, ale slova malého dítěte mě nakopla a vytáhla ze sebelítosti. Sakra, přece nejsi jediná, kdo je v takové situaci, tak se seber, vynadala jsem si a rozhodla se s tím poprat, jak nejlíp dokážu.

„Slečna Layla Laynová?“ ozval se mladý muž, který zaregistroval můj příchod do letištní haly.

„Ano,“ potvrdila jsem s pousmáním.

„Pojďte prosím za mnou,“ kývl na mě a vzal mi kufr. Prošli jsme přes halu a kolem odbavení kufrů, až jsme se dostali na samotnou odletovou plochu. Nad hlavami nám proletěl bílý obr, až se mi zachvěl žaludek. A pak jsem ho zahlédla. Seděl na schůdku soukromého letadla.

„Už jsem se bál, že vám e-mail nedorazil, Laylo.“

„Taky vás zdravím, pane Turnere.“

„Olivere bude bohatě stačit,“ mrkl na mě a postavil se. „Poletíme zhruba šest hodin, na palubě bude jídlo a pití, takže se nestyďte si cokoliv vzít.“

Všimla jsem si, že mi k oslovování nabídl své křestní jméno, ale ne tykání. Chápala jsem to, byl to jeden z těch typů, co rád věci zachovává na profesionální úrovni. Taky mi neuniklo, jak si mě prohlédl. Měla jsem sportovní legíny, delší tílko a přes to přehozený cardigan. Cítila jsem, jak jeho pátravý pohled přejíždí přes moje prsa na široké boky a zase zpět.

Styděla jsem se, hrozně moc. Vyšla jsem ty čtyři schůdky za ním a polil mě ledový pot. Na dvou sedačkách napůl seděl a napůl ležel další muž. Musela jsem uznat, že ohromný muž. Byl to výstavní kus, jaký vidíte jen na stránkách časopisů.

„Neřekls mi, že poletíme s takovou kráskou,“ roztáhl ten dotyčný pusu do úsměvu. Rychle jsem ho zhodnotila pohledem. Černé vlasy a černé oči, zjevně profesionálně upravené vousy a ležérní styl – měl na sobě jenom tepláky. To musím co nejdřív poreferovat Dee.

Oproti němu Oliver měl vlasy tmavě hnědé a oči pronikavě zelené jako smaragdy. Oblečeni byli podobně, což mě naštvalo ještě víc – kdybych si na dlouhý let vzala pohodlné tepláky, nic bych tím nezkazila. Oliver měl ale oproti němu aspoň triko s krátkým rukávem.

„Ahoj, jsem Dorian,“ představil se konečně a natáhl ke mně ruku.

„Layla,“ usmála jsem se. „Taky fotíš?“ Jen kývl na souhlas a zase se posadil. Prohlížela jsem si ho a snažila se u toho tvářit nenápadně. Taky měl tetování, ale ne tolik jako Oliver.

„Takže, ty mu budeš dělat asistentku?“ prohodil Dorian.

„Už to tak vypadá.“ Otřela jsem si nervózně ruce do legín, když jsem si všimla, jak po mně Oliver kouká, a posadila se naproti Dorianovi do pohodlné kožené sedačky.

„Jak do toho může někdo dobrovolně jít, to nechápu,“ zavrtěl hlavou.

„Nešla jsem do toho dobrovolně,“ pokrčila jsem rameny.

„Pánové,“ zahalekal ženský hlas. Otočila jsem hlavu a spatřila Jodi, která právě vstoupila do letadla. „Doufám, že jste připraveni. Á, zdravím vás, Laylo, dorazila jste. Výborně.“ S úsměvem jsem přikývla. „Tady máte papíry,“ podala mi tlustou složku. Převrátila jsem ji v ruce. „Jsou tam rozpisy focení, stravování, zvyky a další nezbytné informace.“

„Musím to umět zpaměti?“ zvedla jsem k ní oči.

„To nebude potřeba,“ mávla rukou. „Stačí, když si do nějakého bloku zapíšete rozpis focení, kdy, kde a v kolik má Oliver být.“

„A ten zbytek?“

„Ten se dá zapamatovat,“ mrkla na mě.

„Mami,“ přerušil naši konverzaci Oliver. „Zvládne to. Potřebuju s tebou mluvit.“ Jodi přikývla a vydala se společně s ním do zadní části letadla.

„Mami?“ vyhrkla jsem. „Řekl jí mami?“

„To bude tím, že je to jeho máma,“ rozesmál se Dorian. „Stejně jako moje.“

„Vždyť ale… při pohovoru ji oslovoval jménem… Já to… nejsou si ani podobní! A ty jsi jeho bratr? Jako vážně?“

Dorian pokrčil rameny a znovu mě přejel pohledem. „V práci se to nehodí, taky ji oslovuju jménem.“

„Ty jim nejsi vůbec podobnej,“ blábolila jsem dál s vykulenýma očima.

„Ty nejsi Američanka, viď?“ poznamenal a přimhouřil přitom oči.

„Ne. Jsem z Kanady.“

„Říkal jsem si, že na tom přízvuku je něco až moc sexy,“ zazubil se. „A taky… Američanky nejsou tak zvědavý.“ Předváděl mi svoje rovné bílé zuby a očividně se dobře bavil. Mimoděk mi to připomnělo, že mě čeká návštěva zubaře.

Ozvalo se klapání podpatků po letadlové palubě a do zorného úhlu mi vstoupila Jodi. I dnes byla upravená, stejně jako před týdnem, vlasy držely perfektní tvar v dokonalém drdolu z hnědých kadeří. Oči za obroučkami elegantních brýlí svítily stejnou zelení, jakou měl její syn.

„Nabídněte si něco k jídlu, Laylo,“ ukázala na stůl obložený dobrotami.

Zavrtěla jsem hlavou. „Ne, to je dobré, jedla jsem, děkuji.“ Rozhodně jsem před nimi neměla v plánu jíst. Nikdy a nic. Rozložila jsem radši složku pana Turnera a nahlédla do jeho rozpisu focení. Dnes odpoledne měl fotit zakázku v Malibu, kde se zdržíme tři dny, pak bude následovat večerní meeting a odlet do San Franciska.

Netušila jsem, že díky této práci procestuju tolik měst. Ale spíš než to mě zajímalo, za jak dlouho se dostanu domů a uvidím Arona.

„Portoriko?“ zvedla jsem oči od papíru, na němž bylo dalších šest míst, která navštívíme. Střetla jsem se přímo s Oliverovým pronikavým pohledem. „Poletíme do Portorika?“

„Ano,“ potvrdil. „Je to jedno z nejhezčích focení. Ty pláže prostě stojí za to.“

Když si do uší nasadil sluchátka, pochopila jsem, že je náš rozhovor u konce. Proto jsem se vrátila zpět ke čtení.

„Ty, mami?“ zavolal Dorian na Jodi. „Proč já nemůžu mít asistentku?“

„Protože ještě nemáš takové zakázky jako tvůj bratr, zlato,“ odpověděla mu z vedlejšího sedadla a dál něco ťukala do klávesnice notebooku.

„Není to fér,“ zabručel.

Pousmála jsem se, protože mi touhle větou připomněl Arona. Byla jeho oblíbená.

„Kolik ti vlastně je?“

Pohlédla jsem na něj a trochu se ušklíbla. „Na tohle by ses ženy neměl ptát.“

„Já slyšel, že se nemám ptát na váhu,“ rozesmál se.

„Asi to máte vy modelové jinak.“

„Tak mi to řekni, já to nikomu neprozradím, přísahám.“ Zvedl do vzduchu dva prsty. „Mně je dvacet dva.“

„Fakt?“ podivila jsem se, protože vypadal mnohem starší. Mrkla jsem do složky na Oliverův věk. Letos mu bude dvacet devět.

Dorian přikývl a čekal na mou odpověď. „Dvacet pět,“ řekla jsem po chvíli. Oliverovy rty se nepatrně povytáhly do úsměvu, zajímalo mě, co poslouchal, ale neměla jsem v plánu se ho ptát. Opřela jsem se o sedadlo a zavřela oči. Doufám, že tahle práce bude stát za to.

OLIVER

Měl jsem v uších sluchátka jen proto, abych si utřídil myšlenky. Hlavně jsem chtěl mít klid. Byl jsem na něj zvyklej. Něco mi říkalo, že moje oblíbené chvilky klidu se pravděpodobně chýlí ke konci, jelikož nová asistentka byla jako uragán. Ale kdo ví… třeba to bude příjemná změna.

„Ty, mami?“ zavolal Dorian na mámu. „Proč já nemůžu mít asistentku?“

„Protože ještě nemáš takové zakázky jako tvůj bratr, zlato,“ odpověděla mu.

„Není to fér,“ zabručel. „Kolik ti vlastně je?“

Zpozorněl jsem a hudbu v uších ještě víc ztlumil, abych slyšel její odpověď.

„Na tohle by ses ženy neměl ptát,“ odpověděla Layla klidným hlasem.

„Já slyšel, že se nemám ptát na váhu,“ rozesmál se brácha.

„Asi to máte vy modelové jinak.“

„Tak mi to řekni, já to nikomu neprozradím, přísahám,“ dorážel na ni. Nejradši bych ho praštil, protože jsem mu odmalička vtloukal do hlavy, že když žena nechce, nemá se na ni tlačit. „Mně je dvacet dva.“

„Fakt?“ V jejím hlase jsem zaslechl údiv. „Letos mi bylo dvacet pět,“ řekla po chvíli.

Nepatrně jsem se usmál. Dobrá práce, Doriane, je vidět, že nátlak na Laylu asi platí. Otevřel jsem oči a podíval se na ni. Ty její byly zavřené a jejich pronikavá modř tak zůstávala skrytá. Krásnější oči jsem ještě neviděl a přitom se okolo mě točilo žen požehnaně. Žádná však neměla tak světle modré oči s tmavě modrými tečkami jako ona. Konečně jsem si ji mohl v klidu prohlédnout, aniž bych vypadal jako idiot.

Měla tmavě hnědé vlasy, skoro až černé, právě teď spletené do copu, který jí spočíval přehozený přes útlá ramena. Čistá pleť s lehkým opálením, které nemohla získat jinde než v solárku, a roztomilá malá piha nad horním rtem. Ta mě přiváděla k šílenství už na pohovoru.

Denně jsem se potkával s ženami a dívkami v podstatě jednoho typu postavy. Layla však do této kategorie nezapadala – nebyla kost a kůže, měla zakulacené boky, trošku větší zadek a opravdu velká prsa. Líbilo se mi to. Hodně.

Vybral jsem si ji z třiceti pěti dívek právě proto, že byla jiná. Na konkurz přišly kopie jedna druhé, falešný smích, předstíraný zájem o módu a afektovaný styl chůze. Měl jsem rád férovost a upřímnost a to jsem našel jen u Layly. Dívala se na mě, jako bychom si byli rovni, jako bych byl jen obyčejný chlap a ne supermodel. Byla to projednou příjemná změna.

Když Layla otevřela oči, otočil jsem hlavou, abych se vyhnul jejímu pohledu. Nechtěl jsem si ji moc pouštět k tělu, protože jsem věděl, že by to obyčejnou holku jako ona zničilo. Můj svět by ji zničil. Bohužel jsem s tím už měl jednu zkušenost.

***

„Budete chtít střešní apartmá?“ zeptala se mě recepční v hotelu.

„Myslel jsem, že pokoje máme rezervované dopředu,“ zamračil jsem se a zapátral pohledem po mámě, která měla tohle na starost. Bohužel nikde kolem nebyla.

„Ano, pane, to máte. Jen že se nám tento pokoj uvolnil, tak proto vám ho nabízím,“ zamrkala. Byla celkem hezká.

„Dobře, tak já si ho vezmu. V pokoji, který jsem měl mít, se ubytuje moje asistentka,“ rozhodl jsem a ignoroval Laylin pohled.

„Děkuji, pane,“ usmála se dívka za pultem a podala mi čtyři karty. „Přeji příjemný pobyt, kdybyste cokoliv potřeboval, jsme tu non stop k dispozici.“

Věděl jsem, jak to myslela. Znal jsem tyhle ženy, občas jsem jim totiž podlehl. Mrkl jsem na ni, což si mohla vyložit jakkoli, a zamířil k výtahu. Společně s bráchou jsme lítali na focení všude možně už několik let, a zatímco já byl ostřílený model, Dorian byl začínající a velice ucházející zajíček. Jeho postelí prošlo tolik žen, kolik jsem neměl ani já. Chápal jsem to. Vypadal dobře a chtěl si užívat, taky jsem na začátku takový byl. Možná hlavně proto, že jsem kvůli zranění přišel o tu největší vášeň, která mě bavila a kterou jsem miloval. Hlavně proto jsem dneska tam, kde jsem, a dělám to, co dělám. A dělám to kurva dobře.

„Pane Turnere,“ oslovila mě Layla, když jsme vystoupili z výtahu.

„Olivere,“ opravil jsem ji, i když se mi to její oslovení „pane“ líbilo.

„Olivere,“ zopakovala a mírně se ušklíbla. „Za tři hodiny máte první focení.“

„Ano, vím, Laylo,“ přikývl jsem a zadržoval smích.

„Víte?“ zvedla ke mně pohled od složky papírů, do které nahlížela.

„Ano,“ přiznal jsem. „Znám svůj rozpis zpaměti.“

„A proč jsem tu teda já?“ podivila se.

„Kdybych náhodou zapomněl.“

„Aha, jasně.“ Odkašlala si. „No tak já si půjdu vybalit.“ Otočila se na patě a odkráčela. Provázel jsem ji pohledem a proklínal toho, kdo vymyslel cardigan, ať už to byl kdokoli. Přišel jsem totiž kvůli němu o výhled na její zadek.

„Hej, brácho,“ strčil do mě Dorian.

Otočil jsem se na něj. „Jo?“

„Něco ti spadlo,“ ukázal na podlahu.

Podíval jsem se pod sebe a zmateně k němu zvedl pohled. „Co mi jako spadlo?“

„Brada,“ sdělil mi a rozchechtal se.

„Pitomče,“ zavrtěl jsem hlavou. Nechal jsem se pěkně doběhnout.

„Líbí se ti, co?“

„Prosím tě,“ odfrkl jsem si. „Je to mladá holka s nadváhou, co by se mi na ní asi tak mohlo líbit?“

„No, možná má trochu větší zadek a boky, ale mně to přijde sexy,“ pokrčil ten trouba rameny.

„Má velkou prdel a velký boky, v našem světě je technicky vzato abnormálně tlustá,“ řekl jsem příkře a otevřel kartou dveře svého pokoje.

„Jenže náš svět a naše hlava jsou dvě odlišný věci,“ poznamenal Dorian. „Možná nás tenhle svět pohltil, ale nemusíš ho přeci přijmout celej, ne?“

„Máš se ještě pořád co učit,“ zavrtěl jsem hlavou a zavřel mu před nosem. Odpadl jsem na postel a hodlal se před focením trochu prospat. Místo spánku mi však před očima defiloval Laylin obličej.

LAYLA

Vztekle jsem nakopla dveře svého pokoje, když jsem zaslechla, jak se ty Oliverovy zavřely.

Takže já jsem abnormálně tlustá, pomyslela jsem si. Já jsem to doprdele věděla, ale slyšet to od něj… to bolelo jako čert. Spadla jsem do peřin a po tváři mi stekla slza zlosti. Vím, jak vypadám a jak jsem musela vypadat před nima. Myslel si, že ho neslyším… bohužel pro něj jsem slyšela všechno.

Bouchla jsem rukama do saténových přikrývek a posadila se. Nikdo se mnou vyjebávat nebude! Tyhle urážky jsem poslouchala čtyři roky. Čtyři dlouhé roky. Jen jsem se užírala vědomím, že jsem odporná. Nedovolím už žádnému chlapovi, aby o mně tohle říkal. Zaběhla jsem do sprchy a vyhnula se pohledu do zrcadla. Z cesty jsem byla zpocená a unavená, studená sprcha mě probrala a ochladila.

O dvě hodiny později jsem vyšla z pokoje, na sobě černé šaty, pod které jsem si navlékla plavky. Nikde nebylo psáno, že se nemůžu skočit vykoupat, když budeme fotit na pláži u moře. Vlasy jsem si vyčesala do vysokého culíku a bylo mi úplně jedno, že mi bříško nepatrně přesahuje přes okraj spodního dílu plavek. Bylo načase přijmout samu sebe.

„Ahoj, Laylo,“ ozval se za mnou Dorianův veselý hlas.

Otočila jsem se a usmála se na něj. „Ahoj.“

„Jsem zvědavej, co na to focení řekneš,“ mrkl na mě. Když ke mně došel, musela jsem zaklonit hlavu. Byl stejně vysoký jako jeho bratr, i když vzhledově nebyl tak výrazný.

Oliver právě vycházel ze svého pokoje. „Jste připravení?“

„Jak jinak.“ Dorian si urovnal límeček trička, zatímco já nadhodila kabelku na předloktí. Měla jsem v ní všechny papíry a taky smlouvu, kterou jsem si měla pročíst a podepsat.

„Jodi nepřijde?“ zeptala jsem se Doriana.

„Vždycky dorazí až na místo,“ odpověděl mi Oliver.

Přejela jsem ho pohledem a bez odpovědi se vydala k výtahu. Dala jsem si sakra záležet, aby se mi ta gigantická prdel kroutila. Věděla jsem, že se kouká a říká si, jakej je to hnus.

V tichosti jsme se dopravili k pláži. Ohromilo mě, jak tu byli lidi uvolnění a společenští, mávali na sebe, pokřikovali a všude hrála hudba. Pláž byla ohraničená pro focení, aby se tam neukázal nějaký nezvaný host. Přesto si především fanynky dokázaly poradit a posadily se alespoň blízko k plachtám rozmístěným tak, že mezi nimi bylo vidět, a ony tak mohly pohodlně pozorovat dění na place.

Pokřikovaly na kluky, jak moc by je chtěly a co s nimi jejich postavy dělají, až jsem se styděla. Ne kvůli tomu, co by s nimi dělaly, já bych to osobně dělala taky, ale protože se nebály to říct nahlas. Když jsem se na ně zadívala, došlo mi, že jim nebude víc než osmnáct. Neměly filtr.

„Caroline,“ usmál se Oliver a přitáhl si vysokou blondýnku blíž k sobě. Vtiskl jí na tvář polibek a ona ho pevně objala. Byla zatraceně vysoká, štíhlá a prostě perfektní.

„Panebože,“ vyhrkla. „Neviděla jsem tě asi sto let!“

„Jo, jde to na tobě vidět,“ ušklíbl se Oliver a přejel jí prstem pod očima. „Cos dělala? Pařila celou noc?“

„Dej pokoj,“ odstrčila mu ruku. „Mám ještě teď kocovinu.“

„A co Hannah?“

„Žije.“

„Ještě pořád jste spolu?“ zeptal se jí.

„Jo, je to fajn.“

Takže Caroline byla zadaná. Nevěděla jsem, že se to mezi modelama nosí.

„Čau prcku,“ kývla hlavou na Doriana.

Ten se zamračil. „Přejde tě to vůbec někdy?“

„Ne. Pamatuju si totiž, když tě máma tahala na focení a tys měl ještě plíny.“

Dorian protočil oči. „Co kecáš. To bys je měla i ty.“

Caroline se ušklíbla a pocuchala mu vlasy, než zaměřila pohled na mě. „A ty jsi kdo?“

„Asistentka pana Turnera.“

„Pana Turnera?“ zopakovala po mně a doslova vyprskla. „Odkdy tomu pacošovi říkáš pane?“

„Od té doby, co je můj šéf?“

„To si děláš prdel, Oli,“ rozesmála se.

„Cože?“ otočil se na ni. Absolutně nás nevnímal, mluvil totiž s fotografem.

„Necháváš si říkat pane Turnere?“ rozchechtala se. „Měl by ses najíst, už ti totiž hrabe.“ Oba se rozesmáli a Caroline znovu obrátila pozornost ke mně. Přejela mě dlouhým hodnotícím pohledem a pak mi uznalým tónem sdělila: „Máš vážně dobrý kozy.“

„Promiňte?“ dostala jsem ze sebe zaskočeně.

„Promiňte?“ zopakovala po mně, už podruhé. „Co blázníš, normálně na tykačku.“ Natáhla ke mně přátelsky ruku. Zmateně jsem ji přijala a trochu se pousmála. Její bezprostřednost byla sympatická. Matoucí, ale sympatická.

„Můžeš mi přestat balit asistentku?“ zasmál se Oliver.

„Dej pokoj, pane Turnere,“ bouchla ho do žaludku, až se prohnul. „Kdes ji sehnal?“

„Přes agenturu,“ pokrčil rameny.

„Co kecáš. Tutově ten konkurz vyhlásila Jodi, protože ví, že jsi neschopný a líný prase.“

„Jestli chceš, můžu tě pohřbít v písku, jako když jsme byli malí,“ ukázal Oliver směrem k pláži.

„Olivere, můžeme?“ zavolal na něj fotograf. Model přikývl a odběhl udělat pár fotek, za které později inkasuje tučný balík.

„Konečně samy,“ oddechla si Caroline a sedla si do připraveného křesla. „Jak se jmenuješ?“

„Layla,“ odpověděla jsem a přetáhla si šaty přes hlavu.

Ukázala na mě prstem a uznale jím zakroužila. „Layla s velkýma kozama a sexy tělem, líbí se mi to.“

„Tak to teda slyším prvně,“ rozesmála jsem se. „Nejsem sexy ani náhodou.“

„To teda zatraceně seš,“ ujistila mě a odfrkla si. „Lepší než ty vychrtlý kozy, co tu pobíhají.“

„Taky jsi hubená,“ poznamenala jsem.

„Jo, ale já to mám v rodině, i moje máma je taková. Já si nemusím strkat prst do krku po každým jídle, víš jak,“ pokrčila rameny.

„Odkud se vlastně vy dva znáte?“ vyzvídala jsem. „Chodili jste spolu?“

„Ne! Fuj! Proboha, to je ale odporná představa,“ zašklebila se. „Vyrůstali jsme spolu, odmala se motali na place. Naše mámy jsou kamarádky, Oliver se pak na chvíli trhnul, protože makal na svým snu. Ale nevyšlo to, a tak se vrátil zpět. A hlavně, já jsem spíš na kundičky.“

Neměla jsem jí na to co říct, proto jsem se zadívala na to, co se děje na place. Oliver pózoval a já při pohledu na něj musela stisknout stehna k sobě, abych ovládla nával vzrušení. Byla to totiž skutečně parádní podívaná. Sundal si tílko, takže zůstal jen v kraťasech, a já hltala očima to potetované tělo i jeho domýšlivý sebevědomý výraz.

„Má propíchnutý bradavky,“ všimla jsem si.

„Zlato, to není to jediný, co má propíchnutý,“ vyprskla Caroline. Otočila jsem se k ní a zvědavě pozvedla obočí. Caroline si ukázala prstem mezi nohy a pak střelila pohledem k Oliverovi. Ušklíbl se, jako kdyby věděl, o čem jsme se bavily.

Bože, kdo má tohle vydržet, pomyslela jsem si.

OLIVER

„Oliverku, chceš pauzu?“ podíval se na mě Felipe přes čočku fotoaparátu.

Kurva, jasně že to bylo vidět, pomyslel jsem si. „Ne, jsem v pohodě,“ zavrtěl jsem hlavou a otočil se ke všem zády, abych si ho v trenkách urovnal. Podíval jsem se na Laylu zrovna ve chvíli, kdy si přetáhla šaty přes hlavu a ukázala svoje přednosti. To by prostě zvedlo péro každýmu, nejen mně.

Měla dokonalý prsa, prostě výstavní. Překvapily mě jen bílé jizvičky na nepatrném břiše, ale nejspíš rychle zhubla. Holky z branže je taky měly, jenže ty to maskovaly krycím make-upem.

Když jsem usoudil, že už je můj malej kamarád jakž takž v pohodě, otočil jsem se zpět a kývl na Felipeho, že můžeme pokračovat. Střelil jsem pohledem po holkách a musel se pousmát. Caroline si ukázala na rozkrok a pak se na mě podívala, Layla ji sledovala s vykulenýma očima a o sekundu později je upřela na mě.

Caroline je mrtvej člověk. Rozhodně ji zahrabu, a to na pěkně dlouho, slíbil jsem sám sobě. Prozradila moje tajemství, můj největší poklad. Jo, měl jsem propíchnutý i péro. Každému je při pohledu na mě jasné, že miluju tetování a piercing, ale za tímhle konkrétním kouskem stojí něco jiného – prohraná sázka. Ale nelituju toho… neříkám, že jsem si přitom málem nenasral do kalhot, protože bolest to byla příšerná, ale to, co bylo pak, bylo nepřekonatelný.

Ty holky, co mi díky tomu sténaly pod rukama, kroutily se, vzlykaly a křičely moje jméno… To za to kurva stálo.

„Oblíkni si tričko a postav se mi k té zdi,“ přikázal mi Felipe. Udělal jsem, co mi řekl, a navlékl na sebe černý satén. Měl jsem tyhle věci rád, byly luxusní, příjemné a kvalitní. „Půjdu k tobě teď co nejblíž a chci, aby sis to tričko přetáhl přes hlavu a hodil ho po mně. Pak si prohrábni vlasy, jako kdyby to bylo to jediné, na čem ti záleží.“ Skoro jsem se mu vysmál, tyhle kecy měl u focení vždycky. Ale udělal jsem, co po mně chtěl. „Perfektní,“ zahulákal na mě. „Stačí! Vyměň se s Dorianem.“

Trochu jsem se pousmál a zůstal bez trika, přeci jen jsem se za svoje tělo nestyděl.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Dej mi Království.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.