The book woman of Troublesome Creek

Copyright © Kim Michele Richardson, 2019

Translation © Petra Andělová, 2022

Copyright © Nakladatelství Jota, s. r. o., 2022

ISBN epub 978-80-7565-974-3

Pro Stacey Testu, drahouška knihovnici.

„Sama existence knihoven poskytuje nejlepší důkaz, že stále můžeme doufat v budoucnost lidstva.“

– T. S. Eliot

Kentucky, 1936

Knihovnice a její mula to uviděly ve stejnou chvíli. Uši zvířete se prudce vztyčily a zastavilo se tak náhle, že mu podklouzla přední kopyta a nákladní brašny mu sjely z hřbetu. Knihy se vysypaly na zem. Větrný vír zvedl prach a úlomky suché trávy. Štípaly ženu do očí. Mula trhala hlavou, snažila se dívat nahoru, dozadu, kamkoli jinam, jen ne na tu věc před sebou.

Knihovnice nemohla odtrhnout pohled od toho výjevu, zvířeti ještě víc přitáhla opratě a stiskla mu nohama boky. Znovu mulu pobídla. S vyceněnými dlouhými a zlověstně vypadajícími zuby zvíře zvedlo tlamu a nastavilo ji smůlou provoněnému vzduchu, ospalé hory roztřáslo poděšené hýkání.

Žena ztuhla a ještě víc přitáhla opratě. Před ní se na silné větvi pohupovalo pověšené tělo. Provaz pevně utažený kolem krku vrzal pod jeho vahou. Nad hlavou jí kroužilo hejno kondorů krocanovitých. Ptáci natahovali ošklivé lysé hlavy k bezduchému tělu, jejich stíny se míhaly umírající trávou.

Ze spálené země se nesl podivný nářek. Knihovnice konečně odtrhla pohled od těla a sklopila jej dolů.

Vedle velké převrácené plechovky leželo v prachu dítě, drobný obličejík stažený a zrudlý zlostí.

Horský větřík líně zafoukal a nasál do sebe puch smrti a zkázy. Vahou namáhaná větev zapraskala, zaúpěla pod tíhou břemene. Z bezvládné nohy se svezla zakrvácená ponožka a odhalila nebesky modrou kůži. Knihovnice se zajíkla a zakryla si ústa dlaní. Ponožka dopadla vedle hlavičky křičícího dítěte.

Poryv větru nabral na síle, opřel se do ponožky, jako kdyby ji chtěl zvednout, ale ta se umanutě ani nepohnula a zapustila kořeny – příliš těžká, než aby ji odnesl závan letního větříku.

Knihovnice zvedla svou ztmavlou ruku před svůj modrý obličej, vypadalo to, že porovnává svou barvu kůže s modří mrtvoly. Zkoumavě hleděla na kobaltově modrou ruku, a potom se odvážila znovu stočit pohled k mrtvému tělu, navždy jako sametový dub kořeny vrostlá do země, spojená s věčnou a tvrdou půdou Kentucky, z níž se mnozí tak usilovně snažili uniknout.

Jedna

Nový rok v kentuckém Troublesome Creeku byl stěží patnáct hodin starý, když otec zasunul namlouvací svíčku do spirály svícnu tak, aby hořela znepokojivě dlouho.

Se spokojeným výrazem ji odnesl z našeho srubu o jedné místnosti na vlastnoručně přitesanou podestu. Doufal. Doufal, že rok 1936 bude tím, kdy se jeho jediná dcera, devatenáctiletá Cussy Mary Carterová, vdá a skončí s prací v Pojízdné knihovně. Doufal, že ho poslední nápadník požádá o její ruku.

„Cussy,“ houkl přes rameno, „než tvá máma umřela, slíbil sem jí, že se postarám, aby z tebe byla úctyhodná ženská, ale aby ses jí stala, už sem kvůli svíčkám málem přišel na buben. Nech ji hořet, dcero.“ Zvedl starý kovaný svícen za zatočené ouško a znovu upravoval dřevěnou zarážku, posouval ji nahoru a dolů spirálou.

„Dělám úctyhodnou práci,“ namítla jsem tiše a následovala ho na podestu. Posadila jsem se na dřevěnou židli a choulila se pod patchworkovou dekou, již jsem si vzala ven. První lednový den k nám přinesl sněhový poprašek. Táta odložil svícen a škrtl sirkou, aby zapálil lampu zavěšenou na verandě.

Dva zimní měsíce pořádaly hon na sluneční světlo, kroužily kolem něj a číhaly opodál. Čisté vločky se mísily s kouřem a vytvářely baldachýn nad stísněným prostorem. Třásla jsem se s nosem zabořeným do deky, z horských svahů se přikradl řezavý vítr a tichounce hvízdal mezi borovými a holými černými větvemi.

Táta se vzápětí opět začal věnovat namlouvací svíčce, zvedl prst kousek nad knot a vystrčil bradu. Tvářil se spokojeně.

„Tatínku, mám dobrou práci a vydělám osmadvacet dolarů měsíčně tím, že rozvážím knížky lidem, kteří je v horách potřebujou.“

„Už zas mám práci, když důl jede na plný obrátky.“ Zaštípl knot.

„Pořád mě potřebují…“

„A já potřebuju, abys byla v bezpečí. V týhle zimě si uženeš smrt stejně jako tvoje máma. Seš to jediný, co mám, Cussy. Seš jediná z našeho druhu. Jediná a poslední, dcero.“

„Tatínku, prosím.“

Sehnul se a odhrnul mi pramen vlasů z očí. „Nechci se dívat, jak jezdíš na tý starý hajtře sem a tam nebezpečnejma průsmykama a hlubokejma lesama, jak se brodíš ledovejma potokama jen proto, že vláda chce nacpat ty její přitroublý knihy do našich hor.“

„Je to bezpečné.“

„Můžeš onemocnět. Víš, co potkalo tamtu knihovnici a její mulu. Je to bláznovství a byla potrestaná za svoji umíněnost.“

Sníh vířil a točil se na listím pokrytém dvoře.

„To se stává jen výjimečně, tatínku. A moje mula je čilá a má jistý krok. A já jsem zdravá a silná jako kdokoli jiný.“ Sklouzla jsem pohledem na tmavnoucí ruce, na tu mlčenlivou modrou zradu. Hbitě jsem je zastrčila do záhybů deky a přinutila se uklidnit.

„Uvažte to. Prosím. Jsou to slušné peníze…“

„A co tvoje pověst? Některý ženský si stěžujou, že rozvážíš neslušný knihy.“

„To není pravda. Říká se tomu literatura a nic neslušnýho to není,“ pokoušela jsem se mu to vysvětlit jako už mnohokrát předtím. „Robinson Crusoe, Dickens a tak, Technika pro veřejnost a Domácí společník už vůbec ne. Návody, jak něco opravit. Střihy na šití. Recepty, rady na úklid a jak nakládat s úsporami. Samé důležité věci, tatínku. Slušné…“

„Houby. Nejni slušný, když ženská jezdí křížem krážem po horách a chová se jak chlap,“ zavrčel neústupně.

„Pomáhá to lidi v horách a jejich děti vzdělávat.“ Ukázala jsem na menší vak v koutě plný časopisů, které budu v následujících dnech rozvážet. „Pamatujete na ten článek v National Geographic o rodišti pradědy v Cussy ve Francii, podle nějž mám jméno? Líbil se vám…“

„Sakra, děláš svýmu jménu čest, protože ta tvoje umíněnost mě nutí klít. Nepotřebuju, aby mě nějaká pitomá kniha poučovala o rodišti našich předků ani o tvým jménu. Tvoje máma a já jsme to věděli i bez ní.“ Zamračil se, znovu se věnoval svíčce a znovu ji upravil, jak chtěl. Jako vždy bude hořet tak dlouho, jak se mu ten, který přijde na námluvy, bude líbit.

Táta se zadíval na potok, potom zpátky na svíčku a následně se zkoumavě zahleděl na oba břehy říčky. Váhal, jestli svíčku nastavit na dlouho nebo na krátko, potichu klel a nakonec ji posunul někam doprostřed. Bude hořet dlouho, když se bude nápadník Elijahovi Carterovi líbit. A když se mu líbit nebude, tak ji sfoukne.

„Tatínku, lidi chtějí knihy. Starám se o lidi, co touží po vědění. To je moje práce.“

Zvedl namlouvací svíčku. „Ženská má bejt blízko domácího krbu, aby vo něj mohla pečovat.“

„Jenomže když se vdám, tak mě PPZ propustí. Prosím, jsem knihovnice. Tak proč, když i Eleanora Rooseveltová schvaluje…“

„První dáma na rozdíl vod mojí neprovdaný dcery nedělá mužskou práci a nekřižuje hory na hřbetě olysalý hajtry.“

„I tam se lidi chtějí učit.“ Sklouzla jsem pohledem na ruce a promnula si je pod dekou. „A knihy jsou nejlepší cesta ke vzdělání…“

„Ze všeho nejvíc chtěj mít na stolech jídlo. Hladoví, dcero. Děcka maj hlad a stůňou, starý umíraj. Žijou jen ze vzduchu. Ani ne před dvěma tejdny se vdova Caroline Barnesová zbytečně plahočila pěšky devět mil, aby zachránila svoje děti.“

Slyšela jsem o té ubohé ženě, která se připotácela do městečka s pelagrickou vyrážkou a naposledy vydechla na ulici. Mnohokrát jsem viděla tu vyrážku, kterou způsobuje hlad. Minulý měsíc jedna žena v zapadlém údolí pohřbila pět ze svých dvanácti dětí a o měsíc dřív ještě výš v horách pelagra zabila celou rodinu.

„Říkají, že knihy jim pomáhají nýst jejich těžký úděl, že jsou to nejlepší, co je potkalo,“ namítla jsem.

„Muřích noh se nenají,“ prohlásil táta, zaštípl knot a umlčel mě. „A todle,“ poklepal kloubem prstu o svícen, „je pro tebe to nejlepší.“

Nahota vysoko vytažené svíčky vypadala trapně a zoufale. Znepokojení jsem zahlédla i v tátových šedých očích.

Dlouho jsem sdílela tátovy obavy o budoucnost jeho jediné dcery, dokud jsem se nedozvěděla o Rooseveltově novém podpůrném programu nazvaném Nový úděl, který měl zdejším lidem pomáhat za Velké hospodářské krize. Byli jsme v krizi, co pamatuju, a teď vláda zničehonic přišla s tím, že potřebujeme pomoc, a rozhodla se nám ji poskytnout. V posledním roce z rozhodnutí prezidenta začal Úřad pro podporu zaměstnanosti brát do práce ženy, aby přinášely literaturu a umění do každodenního života Kaintucku. Pro většinu obyvatel hor, vlastně pro nás všechny ze zdejšího kraje, to byla první ochutnávka toho, co může knihovna nabídnout, a přišli jsme jí na chuť – všichni chtěli přidat.

V městečku jsem viděla letáky, které vyzývaly ženy, aby se přihlásily na rozvážení knih na koňském hřbetě po horách. Uzmula jsem jednu přihlášku a bez tátova vědomí ji vyplnila, požádala jsem o místo knihovnice měsíc poté, co máma umřela.

„Oni ti to místo dali?“ divil se táta, když mě minulé léto přijali.

Neřekla jsem mu, že jsem obešla zdejší autority a podala si žádost na poště. Psalo se v ní, že ji lze předat hlavní knihovnici v domovském městě nebo ji poslat přímo ředitelce Pojízdných knihoven do Frankfortu poštou. Nepsalo se v ní nic o barvě kůže a zcela jistě ne o té mojí. Raději jsem vsadila na šanci u lidí, které jsem nikdy neviděla, než na ty v Troublesome Creeku. Ne nadarmo se naše městečko jmenuje Potok potíží.

„To se nikdo jinej nepřihlásil?“ vyslýchal mě táta. „Do práce jít nesmíš,“ dodal jedním dechem.

„Tatínku, potřebujeme peníze, je to poctivá a úctyhodná práce…“

„Pracující ženská se nikdy nevdá.“

„A modrou si někdo vezme? Kdo by mě mohl chtít?“

Byla jsem si naprosto jistá, že s nějakou z Modrého lidu z Kentucky se nikdo neožení. Nikdo nevstoupí do manželství s nemluvnou ženou, jejíž rty a nehty jsou kobaltově modré a kůže má barvu modrých kvítků, které rostou v našich lesích.

Jen výjimečně se odvážím podívat někomu do očí ze strachu, že mě zradí emoce. Stačí málo, pocit štěstí, hněv nebo údiv a barva kůže ztmavne, změní se až na borůvkově modrou, a dotyčná osoba vezme nohy na ramena. Rozhodně to nevypadalo na záplavu nabídek k sňatku pro poslední modrou ženu z hor, modrá barva kůže mátla zbytek země – obyčejné lidi i doktory. Zdravý děvče, který dokáže zmodrat jako vážky, co poletujou nad hladinou kentuckých řek a potoků, starý doktor z hor se nad tím kdysi podivil a potom mě promptně překřtil na Modřenku podle drobných modrofialových květů bochánkovitě rostoucí houstonie, trvalky z našich lesů. Přezdívka se ujala, jakmile ji vyslovil.

Kdykoli jsme o tom mluvili, táta říkal: „Cussy, můžeš si vzít někoho, kdo má jinou barvu než ty, někoho, kdo tě odsud dostane. Proto rubu uhlí. Proto dřu do úmoru.“

V nehybném vzduchu se bude dlouho vznášet hanba a sápat se na mě. V naší rodině byli všichni vzájemně příbuzní. Nikdo nebyl čistý. Můj pradědeček, modrý z Francie, se usadil ve zdejších horách a oženil se s čistokrevnou bílou Kentučankou. A i tak spolu měli v hromadě bílých i několik modrých dětí. A jen hrstka z nich si vzala někoho zvenčí, ale většina někoho z příbuzenstva, protože cestovat na větší vzdálenosti se nedalo, což platilo i o jiných horských klanech v našich končinách.

Záhy jsme my, modří, ustupovali hlouběji a hlouběji do hor, abychom unikli posměchu. Až do nejčernějšího srdce kraje. Tátovi to vyhovovalo, tvrdil, že je to tak nejlepší a zvlášť pro mne, poslední z našeho druhu, poslední z rodiny. Četla jsem o takových druzích v časopisech. Wapiti východní. Holub stěhovavý. Vyhynulý. Většina jich vyhynula, protože je lidé vybili lovem. Představa, že mě někdo bude štvát, že se ze mě stane vyhynulý druh, protože jsem poslední modrá, úplně poslední svého druhu na zeměkouli, mě tak vyděsila, že jsem nemohla dýchat a musela jsem utíkat k zrcadlu, chytit se za krk a bouchnout se do prsou, abych si uzmula dech zpátky.

U hodně lidí náš vzhled vzbuzoval nedůvěru. Jenomže táta pracoval v dole a jeho většinou světlounce modrá kůže ostatní neděsila, protože když horníci vylezli z díry, všichni byli stejně černí.

Jenže já jsem neměla uhlí, aby mě v bílé nebo černé Kentucky zamaskovalo. Neměla jsem jak uniknout, dokud jsem neobjevila knižní stezku. V těch kapsách mezi starými tmavými stromy, jakmile mě zahlédli na nákladní mule a s brašnami knih, ústa se jim roztáhla v úsměvu a volali: „Támhle! Přijíždí knihovnice… Knihovnice je tu!“ A já jsem zapomněla na svou podivnost, i na to, proč jsem jiná a co to pro mě znamená.

Nedávno se Eula Fosterová, zdejší hlavní knihovnice projektu Pojízdných knihoven, vyjádřila o mém vzdělání v tom smyslu, že mi práce s knihami poskytla stejně dobré vzdělání jako kterákoli škola.

Její chvála mě hrozně potěšila. Samou pýchou jsem skoro zfialověla, i když ta slova vlastně nepatřila mně, ale byla určená ostatním knihovnicím a pramenila z údivu. „Když se modrá může z našich knih tolik naučit, jen si představte, jak musí náš program fungovat na normální lidi… Nepochybně přinášej světlo v těchhle temnejch časech…“

Vyhřívala jsem se v tom měkkém světle chvály a připadala si jako sečtělá žena.

Jenomže potom se táta dozvěděl o Agnesině hrůzostrašné cestě – minulý měsíc její mula padla a nechala ji ležet ve sněhu. Jeho odhodlání strčit mě pod čepec ještě zesílilo. A záhy poté se rozhodl barvu mé kůže nevidět a nebrat v úvahu a nabídl štědré věno – pět dolarů a deset akrů pozemku v lese. Jakmile šlo o půdu, muži s dlouhými vousy i s mlékem na bradě si mě začali namlouvat, přehlíželi fakt, že jsem jedna z těch modrých. Hrstka z nich se neurvale zeptala, jak to mám s plozením, jako kdyby se bavili o hospodářském zvířeti – a chtěli se ujistit, že jejich kentučtí synové a dcery nebudou modří.

Pokud šlo o tátu, klidně mohl přijít zlý vlk z pohádky O neposlušných kůzlátkách a požádat o mou ruku. V poslední době nechával namlouvací svíčku hořet nepříjemně dlouho pro kohokoli, kdo by přišel.

Jenomže to jsem nemohla riskovat. Podle pravidel PPZ ženy s práceschopným manželem u nich zaměstnané být nesměly, protože manžel je samozřejmě hlavou a živitelem rodiny.

Samozřejmě. Milovala jsem svou svobodu – milovala jsem samotu, kterou mi těch posledních sedm měsíců dalo. Žila jsem pro radost z toho, že přináším knihy a jiné čtivo lidem v horách, kteří nedočkavě čekají na můj příjezd, na tištěná slova, která vnesou do jejich pochmurných životů a temných zákoutí svět plný naděje. Bylo to nepostradatelné.

A poprvé v životě jsem si i já připadala nepostradatelná.

„Však přijde.“ Táta si naposledy pohrál se zarážkou na svíčce, a potom postavil svícen, onen měřič času námluv, na stůl přede mě. Natáhl se pro karbidovou lampu, sundal ji z kolíku a zadíval se do tmavých lesů za potokem, který protékal naším pozemkem.

Sněžení zesílilo, shora se řinuly velké vločky. „Vsadím se, že tu bude každou chvíli, dcero.“

Nápadník občas nedorazil. Doufala jsem, že to bude i tenhle případ.

„Půjdu.“ Odložil krabičku zápalek na odkapávací misku. Ještě naposledy svíčku zkontroloval.

Naprosto zoufalá jsem ho chytila za rukáv a špitla: „Prosím, tatínku, já se nechci vdávat.“

„Co je to s tebou, dcero? Není přirozený vzpírat se přirozenýmu řádu Páně.“

Vzala jsem ho za ruku a sevřela ji ve své, vtiskla jsem mu do dlaně mlčenlivou prosbu.

Táta pohlédl na mou zmodralou ruku a vyprostil z ní tu svou. „Obětoval jsem spánek, abych dojel do jeho údolí a dohodl to.“

Otevřela jsem ústa, abych se ohradila, ale zarazil mě gestem ruky.

„Todle je tvrdá země a ženská tu sama neobstojí. Je to hodně tvrdý i pro chlapa.“ Natáhl se pro pohrabáč s vyřezávanou rukojetí a jako břitva ostrou špičkou ve tvaru šípového hrotu. „Od prvního dne, kdy jsem začal rubat uhlí, si kopu hrob. Nebudu kopat dva.“ Zabouchal pohrabáčem o prkna. „Musíš mít manžela, aby se o tebe někdo postaral, až já už nebudu moct.“

Zapnul si kabát, shýbl se pro cínovou krabičku na jídlo a vyrazil na noční směnu v uhelném dole.

Zaslechla jsem tlumené zaržání a otočila jsem se za šramotem mezi stromy. Napínala jsem sluch, abych přes bublavou píseň vody něco slyšela. Nápadník tu bude každou chvíli.

Vyklonila jsem se přes dřevěné zábradlí a vykoukla ven. Když jsem neviděla světýlko tátovy hornické lampy a byla si jistá, že je daleko v lese, upravila jsem dřevěnou zarážku na svícnu a stáhla ji tak, aby se plamínek časomíry dotkl horního okraje spirály během několika minut, a dal tomu poslednímu nápadníkovi na srozuměnou, že urychlený odchod byl v plánu.

Zvedla jsem ruce a dívala se, jak postupně blednou do barvy kachních vajec.

Dva

Minul sotva jeden pošmourný týden a táta poslal na naši verandu dalšího nápadníka. Nejprve sesedl a potom přivázal koně ke stromu. Byl to jen další zlý vlk, který se vydal na lov. Další, před kterým jsem musela utíkat.

Přejížděla jsem si palcem po hřbetu ruky a v duchu počítala, kolik takových už bylo. Muselo jich být víc než deset, nejspíš se jejich počet blížil ke dvěma desítkám, kdybych počítala i ty, co nedorazili, protože před vstupem do našeho lesa otočili koně.

Dívala jsem se, jak se vleče nahoru po schodech, nemohla jsem se dočkat, až zaujme svoje místo, abych mohla zapálit svíčku a zbavit se ho.

Třesoucí se rukou jsem sáhla po krabičce zápalek a jednu vyndala. Povinnost zapálit knot vždycky připadla mně. Když tátova naděje dorazila, schůzka skončila, jakmile nápadník dosedl.

Hewitt Hartman ztěžka žuchnul do houpacího křesla, které ho málem neudrželo. Zapálila jsem knot. Nahnul se přes blahobytné břicho, smekl klobouk a potaženým jazykem si olízl masité rty, než vychrlil pozdrav, jemuž jsem nerozuměla. S pohledem upřeným na kolena se zeptal, jestli by mohl vidět listinu potvrzující vlastnické právo k pozemkům.

Beze slova jsem zašla dovnitř a položila papír vedle svícnu. Zaznamenala jsem, jak se pan Hartman rozzářil. Stoupla jsem si k zábradlí, ukryla ruce za zády a sledovala mihotání plamínku. Vosk vždycky tál tak pomalu.

Ten muž při čtení dokumentu několikrát zamručel. Deset akrů bylo víc než štědré věno. Les se dal vykácet, dříví prodat a půda zúrodnit, nebo také prodat, pokud by chtěl. Táta nikdy o sousedy nestál a nikdy jsme je také neměli, jakákoli snaha ani peníze s tím nic nezmohly. Jenomže potom přišla nemoc a jeho odhodlání vidět mě vdanou převládlo. Na nic jiného nemyslel.

Pan Hartman se naklonil ke svíčce a studoval ujednání ve žlutém světle, v rybích očích mu žhnula hamižnost. Přivřel je, střelil po mně pohledem, potom se podíval zpátky na papír a znovu na mě. Chňapl po staré listině, špinavým prstem přejížděl po starobylém písmu a špulil rty. A zase po mně několikrát střelil pohledem.

Nakonec si odkašlal, vstal, vyplivl přes zábradlí žvanec tabáku, na dolní ret mu stekla hnědá slina a pár kapek mu ulpělo i na bradě.

Hartman zvedl svíčku a přistrčil ji k mému obličeji. Trhl sebou, upustil listinu a jedním mocným fouknutím zhasil plamínek svíčky.

„Ani za celou Kentucky.“ Jeho zkažený dech se propletl s černým kouřem a vzal s sebou i můj.

Ani ne o týden později se táta opět jal instalovat svíčku pro dalšího nápadníka, nastavil zarážku, jak nejvýš to bylo možné. Blížil se konec ledna a po třech nových letošních nápadnících chtěl mít jistotu, že další svíčku už potřebovat nebudeme.

Ten muž dorazil v brzkém odpoledni s odřeným kloboukem na hlavě. Se čtením listiny si dal načas, potom zůstal sedět se sevřenými rty, prsty si projížděl řídnoucí vlasy a pokradmu se díval na svíčku odměřující čas. Několikrát si poposedl a pleskl pomuchlaným kloboukem o špinavé pumpky, což pokaždé vyslalo do vzduchu oblak nakyslého smradu. Po dvou návštěvách mu táta poslední lednový týden dal požehnání, podepsal manželskou smlouvu a sfoukl poslední svíčku. Ten starý panák vyskočil a chňapl po majetkové listině. Pohledu do mého obličeje se vyhýbal a soustředil se na mé tělo, zejména na ňadra, hodnotil nově nabyté vlastnictví.

Pověsila jsem se na tátu. „Nechci se vdávat,“ pípla jsem ustrašeně. „Nechci od vás odejít.“ Můj pohled sklouzl ke starci, který čekal na dvoře vedle jeho muly. Opětoval můj pohled a zabubnoval o krempu klobouku, každý úder zněl hlasitěji a netrpělivěji.

„Dcero,“ táta vzal můj obličej do mozolnaté dlaně, „musíš mít muže a žít vlastní život. Být v bezpečí.“ Odvrátil se, přerývaně se nadechl a několikrát zakašlal. „Musíš. A já musím mít jistotu, že nezůstaneš sama, až odejdu… musím dodržet slib, který sem dal tvý mámě.“ V jeho unavených plicích to zahvízdalo a znovu se rozkašlal. Uhelný důl mu kradl čas na tomto světě.

„Mám svoje knihy!“

„Máš jen hlouposti v hlavě, dcero.“ Hrdlo mu stahoval smutek.

„Přijdu o svou cestu, o svoje čtenáře. Prosím, nesmím o ně přijít.“ Chytla jsem ho za rukáv a zatřásla jí. „Prosím, on ne.“

„Budeš mít velkou rodinu. Frazierové jsou stará rodina s příbuzenstvem po celejch horách.“

„A je příbuzný pastora Vestera Fraziera.“ Při pomyšlení na něho, na jeho štvavou kongregaci a jejich vražednou křtitelnici dál po proudu potoka jsem si přitiskla dlaň na splašeně tlukoucí srdce. „Tatínku, víte, co ten kazatel dělá s lidma jako my, co udělal…“

Táta mi položil ruku na rameno a zavrtěl hlavou. „Nehlásí se k takovejm, jako je kazatel, a dal mi slovo, že tě bude chránit. Připozdívá se, dcero. Musím se přichystat. Společnost má na dnešek nachystanejch několik vozů, který dneska musím naplnit, jinak přijdu o práci. Jdi za svou novou rodinou,“ pobídl mě něžně.

Podívala jsem se na muže na dvoře. V jedné ruce žmoulal krempu klobouku připomínajícího placku a v druhé srolovanou starou pozemkovou listinu Carterů, nervózně přešlapoval z jedné krátké a svalnaté nohy na druhou, těkal pohledem malých prasečích oček mezi mnou a jeho vychrtlou mulou, netrpělivý, abychom už odjeli. Poryvy větru se přehnaly mezi stromy, roztřásly větve a zcuchaly jeho mastné, šedinami prokvetlé vlasy.

„Tatínku, prosím… mám z něj strach.“ Zašátrala jsem po kapesníku, nenašla jsem ho a utřela si nos do rukávu.

„Pan Frazier ti dá svoje jméno a postará se, abys měla střechu nad hlavou a jídlo na stole.“

„Jméno už mám, jediný jméno, který chci. A jsem knihovnice.“

V tátových očích se zrcadlil zmatek. Mračil se. Určitě mě nechtěl nechat odejít, ale ještě víc ho děsilo, že bych zůstala sama. Měla jsem z odchodu z domova stejný strach jako on, ale ještě větší hrůzu mi nahánělo to, co mě čekalo za naším dvorem.

„Prosím, tatínku, víte přece, jak máma milovala knížky a chtěla je i pro mě.“ Máma. Chyběla mi, nad její ztrátou mě bolelo srdce a zoufale mi scházelo její chlácholivé objetí.

„Tvoje máma chtěla, abys byla zabezpečená, dcero.“

Frazier popošel k mule, nahrbil se, aby se trochu chránil před štiplavým chladem.

„Nepůsobí dojmem bezpečí a mám z něj strašný strach.“ Starý srub zasténal a zapraštěl, jako kdyby mi chtěl dát za pravdu, jako kdyby se Fraziera snažil odehnat. „A nemyje se… Jeho kalhoty jsou zasmolený tak, že by se daly postavit do kouta. Já… já se nechci vdávat. Tatínku, prosím, nechci s ním nikam jít, nechci s ním být sama, já…“

„Dcero, postaral bych se o řádnej obřad a vyprovodil tě, jak se sluší, ale Společnost nám horníkům nedá volno dvakrát za měsíc – leda kdyby se za mě zaručil hrobník nebo bych dostal padáka. Ráno si půjčím od pana Murphyho jeho koně Biba a přivezu ti kufr. Ujistím se, že seš v pořádku. Běž, dcero. Veme tě na ouřad a do večera budeš ženou Charlieho Fraziera. Běž za svým mužem. Běž, už se připozdívá.“ Mávl rukou. „Nenech svýho muže čekat.“

Jeho slova mě tížila na prsou jako kameny.

Táta zalovil v kapse kalhot, vytáhl čistý kapesník, který jsem mu to ráno vyprala, a podal mi ho. Žmoulala jsem ho ve vlhké dlani, muchlala ho v roztřesené ruce a mačkala ho.

Táta svěsil ramena a zamířil do srubu. S rukou na závoře se zastavil na prahu. „Už patříš Charliemu Frazierovi.“

„Patřím sem a ke své práci! Nezahodím kvůli němu svoje knihy. Prosím… tatínku, ne. Nedovolte, aby mě odvedl.“ Padla jsem na kolena a zvedla k němu prosebně sepjaté ruce. „Dovolte mi zůstat,“ zašeptala jsem ochraptěle. „Prosím, tatínku? Tatínku? Bože všemohoucí, prosím…“

Dveře se zabouchly, spolkly mou modlitbu a s ní i světlo naděje. Chtělo se mi utéct, schovat se v temnotě, shnít v lese, zavrtat se pod promrzlou kentuckou zem.

Zvedla jsem k ústům zmuchlaný kapesník, přitiskla ho k obličeji a dívala se, jak žal barví mou kůži na temně modrou.

Rudý jako řepa, takový byl.

To, co mi udělal, bylo horší než kousnutí chřestýše, nebo spíš to, jak jsem si hadí kousnutí představovala, když se můj dvaašedesátiletý manžel Charlie Frazier poprvé pokusil do mne vložit svoje palčivé semeno. Házela jsem sebou a shodila jsem polštář, kterým mi zakryl obličej.

„Nemel se,“ zasyčel. „Nemel se, ty modrej ďáble. Nehodlám se dívat na ten tvůj mrtvolnej ksicht.“ Druhou rukou mi zakryl ústa a oči, aby ze mě viděl co nejméně, a trhavými pohyby se do mě cpal.

Vykroutila jsem se z jeho sevření, kousala jsem ho a škrábala, zalykala jsem se strachem a hněvem, lapala jsem po dechu.

Pěstí mě bil do břicha, mačkal mi ňadra a mlátil mě do hlavy, dokud mě nespolkla temnota.

Když ho do mě strčil podruhé, z jeho červeného hnusného obličeje zbyla jen šeď.

Probrala jsem se na studené a špinavé podlaze. Nade mnou se vznášel čísi hlas. Snažila jsem se promluvit, ale nedostala jsem ze sebe ani hlásku. Někdo mě přikryl a já jsem se propadla do pohupující se temnoty, dokud mne znovu neprobral jiný hlas.

Napjala jsem všechny síly, abych otevřela oči, ale podařilo se mi jen napůl nadzdvihnout jedno víčko a mlhavě zahlédnout tátův obličej.

„Ta-ii.“ Slovo se mi vzpříčilo v krku. Natáhla jsem ruku. Ucítila jsem ostrou bolest, vykřikla jsem a přitáhla si oteklou ruku k sobě.

„Nepokoušej se hýbat, dcero.“ Nadzvedl mi hlavu a přiložil mi k ústům hrnek. „Vypij to.“ Ret jsem měla opuchlý tak, že se skoro dotýkal nosu, a tekutina mi stekla po bradě. Táta mi otřel obličej rukávem kabátu, naklonil hrnek a znovu se mi pokusil dát napít. Obklopil mě jas, prskala jsem a kašlala, tekutina mě pálila na rozbolavělých dásních a rozražených rtech.

Potom vzplála jiná bolest, žhavá a pronikavá, zatajila jsem dech a odstrčila tátu, přitiskla jsem si dlaň na ucho, abych ji vzápětí trhnutím odtáhla a uviděla hustou krev, která z něj vytekla a potřísnila mi dlaň.

Táta vylovil z kapsy kapesník a přitiskl mi ho na ucho. „Chvíli si ho tam podrž.“ Položil mi dlaň na kapesník a zvedl hrnek. „Snaž se to všechno vypít.“

„Tak je to dobře. Ještě trochu, Cussy. Trochu to pomůže.“

Když jsem dopila, táta odložil hrnek na podlahu, opatrně mě vzal do náruče a hladil mě po hlavě.

„Mami,“ zafňukala jsem a vsunula dlaň mezi jeho rameno a ucho, tiskla ji k hlavě a snažila se zastavit bodavou bolest. „Já chci mámu.“

„Štt, máš mě, dcero.“ Vstal. „Je tady doktor. Musíme tě dostat domů a uzdravíš se.“

Zamžourala jsem na člověka stojícího u sloupku postele. „Doktore?“

„Budeš v pořádku, ale jeho pumpa to nevydržela, Modřenko,“ řekl horský doktor na druhé straně rozházené manželské postele. Nejprve přikryl Fraziera tenkou flanelovou dekou a teprve potom se začal věnovat mým zlámaným kostem.

Fraziera táta pohřbil i s mojí namlouvací svíčkou na dvoře pod vysokou borovicí.

Tři

Někdy mezi první známkou jara a jeho nástupem se mi zahojily kosti a staly se tři věci: dostala jsem zpátky práci pro Pojízdnou knihovnu, získala starou mulu, kterou jsem pojmenovala Junie, a vzklíčilo semeno Charlieho Fraziera. O pár dnů později jsem Frazierův hnus vypudila čajem, který jsem si uvařila ze sušených bylin, jež měla máma uskladněné ve sklepě.

Jiskřivé ráno mě štípalo do tváří, zabořila jsem bradu hlouběji do tátova nepromokavého kabátu a pobídla mulu na cestu k našemu prvnímu čtenáři. Ještě před úsvitem jsme se brodily přes mlhou zahalený potok, tmavá voda se zakusovala zvířeti do kotníků, Junie samým úsilím mít to za sebou sklopila dlouhé uši dopředu. Dubnový vítr se proplétal mezi ostrými zuby listů kyslounů a pročesával její krátkou šedou hřívu. Za potokem se k nebi vypínaly kopce, zelené pupeny srdcovitých listů galaxy a plazivý břečťan si probíjely cestu z práchnivých lesních hrobů a letité skrumáže propletených kořenů, šplhaly přes skořicově hnědé fleky zimního listí a vyrážely z úrodné půdy.

Junie uslyšela šplouchnutí, zastavila se uprostřed koryta a zaržála. „Hyjé, holka,“ pobídla jsem ji a uviděla žábu. „Hyjé.“ Pohladila jsem ji po krku. „Tak hyjé.“

Mula mrskla ocasem, stále váhala, pohled upřený mezi stromy na cestu, která vedla k Frazierovu údolí. „Hyjé, Junie. No tak, musíme rozvážet knihy.“ Zatáhla jsem levou opratí, aby otočila hlavu, aby se tam nemusela dívat – a já si připomínat.

Mulu jsem zdědila. Byla to jediné, co Frazier vlastnil kromě dehtem zčernalého plivátka, tří dolarů, několika drobných a svého jména. Než si mě vzal Frazier za ženu, stejně jako většina ostatních knihovnic jsem si pronajímala mulu ze stáje pana Murphyho za padesát centů na den. Vyhovovalo mi rozvážet knížky na jeho koních nebo oslech, ale nemohla jsem to ubohé zvíře nechat uvázané u Frazierova stromu umřít.

Byla samý strup a zaschlá krev, z otevřených ran k studené zimní zemi visely cáry masa. Stačil mi jediný pohled na to zvíře, abych věděla, že má vůli žít, že se umí rvát, rozdávat tvrdé kopance a bolestivá kousnutí. A cosi v jejích hnědých očích mi říkalo, že si myslí, že nám to spolu půjde skvěle.

Táta řekl: „Nic než potíže. Prodej ji! Nestojí ani za zlámanou grešli – kůň nebo osel by ti prokázali lepší službu, dcero. Ani kůň, ani osel. Jistěže, kůň tě ochotně poslechne, ale s mulou je kříž, a s touhle,“ namířil ukazovák na Junii, „brzy zjistíš, že se s ní budeš muset přetahovat a přesvědčovat tu tvrdohlavou bestii.“ Táta se otočil a na odchodu mumlal: „Tahle mula se dá jen obětovat v dole.“

Hlasitě jsem se zajíkla. Pokud důl zůstal přes noc zavřený, musela se provést hornická oběť. Za úsvitu, ještě přes začátkem směny, poslali dovnitř mulu, protože existovaly oprávněné obavy, že by se v šachtách mohl nahromadit plyn. Na hřbet zvířete přivázali hořící svíčku nebo karbidovou lampu a zahnali je dovnitř. Pokud se neozval výbuch a ani se neobjevil čadící či hořící ocas muly, byl důl bezpečný a ranní směna mohla začít.

Táta mi jen nerad dovolil odvést ji k nám. Koupila jsem pro tu starou mulu láhev koňského mazání, sedlo z druhé ruky a měkké koňské deky. Trvalo měsíc, než se ztýrané a vyhladovělé zvíře zmátořilo. A než mě přestala kopat a kousat, uběhl další měsíc. Ani táta, ani jakýkoli jiný muž se k ní neodvážil přiblížit, protože jakmile se kdokoli octl v dosahu, vykopla nohou nebo natáhla krk, aby člověku uštědřila bolestivý kousanec. I když neměla ráda muže, při vyjížďkách do města jsem žasla, jak něžná a krotká je vůči dětem a ženám.

Junie zavětřila. I tentokrát jsem následovala její pohled, pootočila jsem hlavu a nastavila zdravé ucho větru, který mi hladil lalůček. Doktor říkal, že na to druhé už nejspíš nikdy slyšet nebudu, a zatím to vypadalo, že měl pravdu. Mula stála jako přibitá, když jsem si dlaní zakryla zdravé, abych vyzkoušela to nemocné.

Za potokem hledaly zobání krůty a jejich kuřata. „Už nám nemůže ublížit, holka,“ chlácholila jsem ji a popleskávala po krku. „Tak šup, no tak, máme práci pro Pojízdnou.“ Junie ještě jednou zavětřila. Bez hnutí jsem čekala, nechala jsem na ní, aby našla bezpečnou cestu na druhý břeh.

Ulevilo se mi, když odvrátila hlavu od Frazierovy cesty a rozešla se. Dnešek bude náročný. Pondělní trasa byla dlouhá. Někdy jsem měla zavézt knížky jen na pár míst, ale ten den jsem dostala nového klienta navíc k sedmi původním a horské škole, kam jsem rozvážela čtivo původně.

Vystoupaly jsme křovím porostlým svahem, vyškrábaly se na vrchol kopce a nechaly za sebou hopkající zajíce a hnízda zemních veverek. Mula natáhla krk a vyrazila, rozpomněla se, že jsme tu cestu už prošly, abychom se připravily na náš první den v práci.

Za hřebenem modravých kopců na východě zahoukal vlak, píseň kolejí se nesla do srubů, údolí a zákoutí starého Kaintucku. Nechala jsem se jí prostoupit. Záhy jsem se v duchu přenesla k cestujícím, které velké železné vozy unášely skrze lesy a tyto staré hory rozryté bezpočtem potoků a říček. Na jak úžasná místa je lokomotiva odvážela! Kdysi jsem si představovala vlak plný modrých. Modrých jako já. Lidí nebo míst, kde by byli takoví jako já….

Junie zafrkala, jako kdyby zaslechla moje bláhové myšlenky. „Je to možný,“ řekla jsem mule. „Na světě mohou být takoví, jako jsem já.“

V dálce se v paprscích ranního slunce vynořil obrys Moffitovic farmy. Junie přešla do klusu, a jakmile uviděla tu dívku, nemohla se dočkat.

Byl to můj první rozvoz od lednové svatby, ale pohled na čtenářku, jež tam stála a čekala na mě, ve mně vyvolal pocit, že jsem nikdy neodešla.

Konečně přišlo jaro a mohla jsem hodit za hlavu umírající zimu a smrt manželství, po níž mi zůstalo desetileté děcko, k němuž jsem se přitiskla. Nastavila jsem tvář svěžímu jarnímu větru a cítila jsem, jak ze sedlových brašen tryská duch knih – a mnou prostupuje život. Pobídla jsem mulu patami, kadencí krátkých mlasknutí jazykem o zuby jsem ji přiměla k cvalu. Práce s knihami, k níž jsem se mohla vrátit, poskytla útočiště mému srdci. Uvolněná radost zmírnila má trápení, dovolila mi zapomenout na mládí a sny ztracené ve jménu tvrdého života, dřiny a lidské omezenosti a předsudků.

Čtyři

Šestnáctiletá Angelina Moffitová stála bosa na koberci z bláta na dvoře, ruce položené na kyprých bocích, její seprané fialové šaty se nadouvaly ve větru, pleskaly jí o dlouhé nohy, šepot šustění potrhaného lemu pod tenkým a děravým podomácku spíchnutým kabátem stoupal Bohu do oken, nespokojeně špulila ústa.

„Modřenkóóó.“ Zamávala. „To byla doba, Modřenko. Už je duben! Chybělas mi. Máš novou mulu. Jak se menuje?“

„Tohle je Junie.“

„Junie. To je hezký méno. Pocem, Junie. Pocem, ty stará apoštolko.“

Angelina, jedna z mých nejmladších čtenářek, si pamatovala, jak jsem jí četla z Římanů 16:7 o Junii, jediné ženě mezi apoštoly. Tutéž biblickou pasáž mi čítala máma, a právě proto jsem Junii pojmenovala tak, jak jsem ji pojmenovala. Velmi rychle jsem poznala, že je chytrá a že ji nejde přimět, aby se hnula, pokud před sebou vycítí nebezpečí. Junie, šestnáct dlaní vysoká ochránkyně a jasnovidka, už mě zachránila před útokem rysa, smečky vzteklých psů a úplně nedávno před pádem na kluzkém, mechem porostlém svahu.

Donutila mě čekat, dokud jsem rysa neuviděla a nenechala ho utéct, psy uslyšela dřív, než by dokázal jakýkoli člověk, a přiměla mě vrátit se na místo, kam se divocí psi neodvážili. A jednoduše odmítla vejít na mech, dokud jsem nesesedla a nevyzkoušela si, že pokud na něj stoupnu, uklouznu a tvrdě přistanu na zadku. Junie nebyla lekavá jako můj někdejší kůň, ani toporná, jako bývají osli. Nedělala z komára velblouda, ale když se objevil skutečný problém, necukla a postavila se mu čelem. Říká se, že dobrá a zkušená mula je v nebezpečných horách stejně užitečná jako puška. Jenomže táta stále nepřestával považovat mulu za bezcennou a nevěřil jí.

Junie šťouchla nosem do dívčina ramene, okamžitě si ji oblíbila a dovolila, aby se Angelina chopila otěží a uvázala ji k vysokému, krocaním peřím obsypanému špalku. „Je tady! Knihovnice s knížkama,“ zakřičela Angelina směrem k obytnému srubu.

Sesedla jsem, otevřela sedlovou brašnu a začala se v ní přehrabovat. „Mrzí mě, že to tak trvalo, ale tahle zima byla… a taky…“ Nechala jsem nevyslovené odfouknout větrem, nechtěla jsem mluvit o svém manželství.

Angelina to velkoryse přešla mávnutím ruky. „Slyšela jsem. Už je to pryč. Už seš tady a nepochybuj, žes mi chyběla.“

V duchu jsem se musela ptát, kolik se toho k ní doneslo, cítila jsem, jak mi modrá obličej, když jsem vyndávala Slabikář a Moji první čítanku. Přitiskla si knížky k hrudi a zamumlala slůvka díků.

Znovu jsem zalovila v brašně, vytáhla jsem náboženskou brožurku a časopis. „Technika pro veřejnost pro pana Moffita,“ řekla jsem.

„Té… téch… nika… pro… veřej… řejnost,“ slabikovala a přejížděla špinavým prstem po písmenkách. Zvědavě si prohlížela i obrázek na přebalu.

„To je letadlo, Modřenko.“

Ustrašeně vzhlédla k nebi a špitla: „Eště sem žádný neviděla, ale kazatel říkal, že ho viděl. Eroplán ho nadzvednul a mrsknul jím o zem.“

Ani já jsem žádné letadlo neviděla, ale věřila jsem jí.

„A,“ zašermovala Angelina ukazováčkem, „taky vím, že prezidentova žena v jednom takovým seděla, když přiletěla do Kaintucku.“

Obě jsme zíraly do nebe a snažily se představit si Eleanoru Rooseveltovou tam nahoře v šedém břiše stroje letícího přes naše hory.

„Je k nevíře, že se k nám dá dostat vzduchem.“ Angelina zatajila dech a zaclonila si dlaní oči, když prohledávala oblohu. „Brzo už člověk nebude potřebovat ani koně, ani nohy. Prostě ho jen ty velký mrchy naberou a odnesou ho, kam potřebuje.“

Vzala mě za ruku a já jsem zkoprněla. Žádný bílý se nikoho modrého nikdy tak přátelsky nedotkl. Nikdy nikdo. Jen Angelina. Nezáleželo na tom, kolikrát předtím to udělala. Důvěrnost toho gesta mě nepřestávala překvapovat a připadat mi zvláštní. Nenápadně jsem se vymanila z jejího sevření a přitáhla si ruku k sobě. Měla jsem pocit, že ji svým dotekem pošpiním.

Ale i tak mi byl její dotek příjemný a vyvolal ve mně touhu po mámě. Přála jsem si mít sestru a možná tak trochu i dítě. Jenomže nikdy žádné mít nebudu, protože pro mě už žádný muž není. Pokud to věděli až tady nahoře, tak se v městečku už určitě šuškalo, že moje barva zabila Fraziera – povídalo se, že modrá ďáblice zavraždila chlapa o svatební noci. Přesvědčila jsem sama sebe, že je to požehnání. Nikdo už mě nebude chtít a nebudu se muset znovu vdát. Dech se mi zklidnil a ta jistota mi přinesla drobnou úlevu.

„Eroplány a vlaky,“ obrátila jsem se na Angelinu a přiměla se setřást neblahé a temné myšlenky, které se mi po jejím doteku honily hlavou.

„Svět se tak strašně zvětšuje, Modřenko. A člověk si pak připadá tak maličkatej,“ špitla sotva slyšitelně. „Roste moc rychle. Člověk by se ho chtěl dotknout, ale vlastně ho ani pořádně nevidí. To není dobrý.“ Sklopila hlavu, upřeně se dívala do země a zarývala do ní palce, jako kdyby chtěla zapustit kořeny, aby ji nic neodneslo.

„Určitě se mění, Angelino.“ A to mi dávalo naději – naději, že ty velké rachotící stroje jednoho dne přivezou někoho mého druhu. „Už musím za panem Moffitem.“

„Moc rád tě uvidí, Modřenko. Leží. Tuhle šel ven a udělal si něco s nohou.“ Tváře jí zrůžověly.

Eula Fosterová mi řekla, že na něj stříleli a schytal to do nohy, když kradl slepice. „Snad mu nový čtení uleví.“

Znovu mě vzala za ruku a odvedla mě po kamenných schodech na podestu z kulatiny. Usmívala se. Tentokrát jsem si její vřelost schovala v srdci, ono spříznění a sesterství, které jsem nikdy nepoznala.

Shýbla jsem se, abych hlavou nevrazila do starého sršního hnízda visícího ze střechy. Uvnitř byla jen jedna místnost. Z kouta vystřelila myš a schovala se pod vypouklými kamny, ve kterých doutnal práchnivý špalek. Krabatým papírem na stěnách dovnitř prosvítalo denní světlo a vymetalo z koutů stíny.

Na litinové plotně se v hrnci vařily tuříny a cibule, plnily místnost nakysle páchnoucí párou. Z oplesnivělých stěn se odlupovaly stránky zažloutlých novin s Angelinou podtrženými slovy.

„Najdu ti něco na sezení,“ řekla a přitáhla mi starou prázdnou plechovku od sporáku. Na hrbolatých borových podlahových prknech hlasitě rachotila.

Přiražená pod popraskaným oknem ležela špinavá péřová matrace, teď částečně nacpaná slámou, s rozpáranými švy. Angelinin manžel klimbal, v obličeji se mu zrcadlila bolest. Bez peněz na doktora se zranění nemohlo zahojit. Třicátník byl vychrtlejší, než když jsem ho viděla naposledy. Jeho tvář zestárla jako zvětralá skála a pod očima měl šedé kruhy. Zpod postele vykukovalo naštípnuté topůrko sekery. Nejspíš ji tam dala Angelina v naději, že stará pověra, že odsekne bolest nemocného, je pravdivá.

Angelina položila ruku na manželovo rameno a jemně jím zatřásla, aby ho probudila. „Je pondělí a konečně se vrátila, Willie. Je tady.“

Udělal obličej.

„Přivezla jsem Techniku pro veřejnost,“ řekla jsem mu.

„Nečekal bych, že se ještě někdy vrátíš, vdovo Frazierová.“ Pan Moffit na mě mžoural z matrace.

„Ano, pane, jsem zpátky a jsem to já, já knihovnice.“ Lpěla jsem na svém novém označení, hned jsem ho od Euly Fosterové uslyšela. Před týdnem jsem se vrátila na Středisko, Eula zkřížila paže na prsou, se směsicí údivu a nevole na pozdrav vyplivla jméno mého staronového společenského postavení. Zoufalství mi sevřelo útroby, sklopila jsem oči v obavě, že bych v těch jejích mohla vidět znechucení.

Pan Moffit pootočil hlavu směrem k převrácenému kbelíku, abych se posadila, zatímco mu Angelina přitáhla ošuntělý šarlatový přehoz až pod bradu.

Uhladila mu deku, ještě víc ho do ní zabalila, a potom spokojeně vyklouzla ven.

Přitáhla jsem si plechovku od sádla blíž k jeho lůžku, posadila se a otevřela časopis na první stránce, držela jsem ho rozevřený před obličejem. Otočil hlavu k oknu.

Dělali jsme to pro dobro nás obou. Pan Moffit se nemusel dívat na můj obličej a já jsem se nemusela bát, že se v mé přítomnosti necítí dobře. Nevyčítala jsem mu to. Usoudila jsem, že jsme oba postižení, jen ta jeho nesouvisejí s barvou.

Pan Moffit si přitáhl deku ještě výš pod bradu a já jsem zahlédla cosi, co jsem nikdy předtím neviděla: divně zbarvené nehty. U mě byla ta barva normální, ale u bílého působila divně.

Nehty měl bleděmodré, všechny do jednoho.

Podívala jsem se na svoje ruce. Byla to skoro táž modrá. Po očku jsem se podívala na jeho obličej a uši, bílé jako právě narostlé mléčné zuby, potom znovu na jeho nehty a na ležící tělo pod přikrývkami.

V nohách postele vykukoval zpod deky palec. Jeho nohy jsem sice nikdy neviděla, ale ani ten palec nebyl bílý. Vypadal jako květ kolinsie, který příroda nabarvila na jedné straně modro-fialově a bíle na druhé. Modrý. Nerozuměla jsem tomu.

Kdysi dávno mi máma říkala, že někteří z modrých jsou jako kolinsie. A že se najdou i takoví, kteří z modré barvy vyrostou. Takoví, kteří snadno ukryjí modré nehty, když schovají ruce a nohy do rukavic a ponožek.

Dumala jsem nad tím, jestli je to i případ pana Moffita, nebo jestli tu modrou barvu nezpůsobilo nehojící se zranění po kulce.

Pan Moffit se zavrtěl a zavřel oči. „Můžeme.“

„Jistěže. Bude to moc hezký článek, pane Moffite.“

Natočil se zpátky tváří k oknu.

„Poznáváme naše letadla,“ začala jsem. Pan Moffit nikdy nechodil do školy a byl rád, když jsem mu pár stránek přečetla. „Motor letadla je…“

Četla jsem o pět minut déle, než jsem původně chtěla. Když jsem nakoukla přes okraj stránky, uviděla jsem, že spí. Tiše jsem položila časopis vedle něj. Prohlédne si obrázky a při další návštěvě mi ho vrátí výměnou za jiný.

Na dvoře mi Angelina ukázala slova, která klackem vyškrábala do hlíny. „Hodně si mě naučila. Podívej. Zahrada. Kůň. Domov. Angelina,“ ukazovala mi hrdě, a potom mi podala O červené slepičce. Knížku si půjčila v prosinci.

„Mrzí mě to, Modřenko. Utrpěla pár šrámů, když Willie dostal záchvat a vyhodil ji ven. Sem ráda, že seš zpátky, protože se mohl zbláznit, že mu neumím přečíst jeho smlouvu. Hulákal, že barevná by neměla umět číst líp než já. Vopravdu mi to mrzí…“ Sevřela mou dlaň ve své a doprovodila omluvu pevným stiskem. Podívala jsem se na naše spojené ruce, pokusila jsem se ze sevření vymanit, ale Angelina ještě zesílila stisk a zašeptala: „Nejni to nic proti ničemu. Našim rukám je barva fuk. Je to příjemný i tak, ne?“

Bylo to příjemné. Jenomže pan Moffit neměl rád lidi jiné barvy kůže. Dřív chtěl, abych zůstávala na dvoře. Jenomže potom touha po tištěném slovu oslabila jeho přesvědčení a nakonec Angelině dovolil, aby mě vzala dovnitř, abych mu četla u dřevěného stolku, tak zoufale toužil po tom, aby mu knížky pomohly uniknout z jeho utrpení. Nikdy neměl dost jídla, aby si naplnil břicho, nikdy neměl ani pár drobných, aby si koupil náboje a zastřelil králíka, a teď ještě k tomu to nejnovější trápení, jak se mu tělem rozlézal jed ze střelného poranění.

Viděla jsem v jeho obličeji a svěšených kostnatých ramenou, že už to dávno vzdal, že si přeje, aby každá noc byla tou poslední. A nebylo nic, co by pro něho mohla Angelina udělat, aniž by ho ještě víc nerozčilila.

Všimla si obav v mých očích. „Někdy se rozzuří tak, že z něj mám až strach. Bezdůvodně. Nemá žádnej důvod pořád bručet jako vydrážděnej medvěd.“

Vymanila jsem se z jejího sevření a zkoumala hřbet její staré výpůjčky.

„Doufám, že to slečnu Harriettu a slečnu Eulu moc nenaštve, Modřenko.“

Zastrčila jsem její knížku do brašny. „Není to nic, s čím bych si neporadila.“ Věděla jsem, že Harrietta Hardinová, knihvazačka a zástupkyně vedoucí knihovny, bude chtít hlavu takového hříšníka a dštít oheň a síru. A hlavní knihovnice Eula Fosterová bude nasupeně špulit ústa.

Jenomže by bylo příliš drahé knížky nespravovat, když po nich byla tak velká poptávka a bylo jich tak málo.

Když jsem posledně přinesla jednu z Angelininých poškozených výpůjček, Harrietta nakrčila nos a upozornila mě: „Pověz paní Moffitové, že vláda dává Pojízdný knihovně jen na platy knihovnic. Jen a jenom to. Nemáme dost knih ani peněz, abysme nakupovaly nový knihy, co by poškozený nahradily. Když se nedokáže postarat o výpůjčku, strhnu náklady z tvýho platu a vyškrtnu ji z trasy.“ Vláda nedávala Pojízdné knihovně knihy ani tiskoviny. Dostávaly jsme je od větších knihoven, z větších a bohatších měst – od ženských spolků, školských spolků, a dokonce i skautů z celé Kentucky a Ohia.

Většina zaslaných knížek byla poškozená, potrhaná nebo vyřazená. Vláda nám neposkytla ani prostory, kde bychom mohly tiskoviny uchovávat. Poštovní úřad v Troublesome Creeku nám dal k dispozici zadní úřadovnu, kde mohla Pojízdná knihovna uchovávat, třídit a opravovat knížky.

„Doufám, že se to dá spravit,“ špitla Angelina nešťastně.

„Vezmu ji domů a opravím to sama.“ Usmála jsem se na ni.

„Už se to nestane.“ Angelina váhala, ale přece jen ke mně napřáhla ruku s knížkou, kterou jsem jí přivezla. „Přečteš mi kousek, než pojedeš?“

Prolistovaly jsme ji, četla vybraná slova bez potíží. Angelina moc toužila naučit se číst a psát. Když dočetla, vylovila z kapsy půlku scvrklé mrkve a tázavě se na mě podívala. „Pro Junii.“

Junie zastříhala ušima.

Bída a krize v Kentucky zapustily kořeny hodně hluboko, rozlézaly se jako truskavec, dusily ducha a škrtily život. Nechtěla jsem od Angeliny nic přijmout, nechtěla jsem jí brát ani drobeček skromného živobytí. Jenomže jsem ani nechtěla odmítnout její velkomyslnou nabídku.

Na vedlejším dvoře ležely uschlé stvoly kukuřice z loňské úrody, ze všech sil se snažila vydobýt úrodu z unavené půdy a řídkého vzduchu. Byla tam i zahrádka jako dlaň, kde raná mrkev, řepa a tuříny bojovaly o přežití s plevelem, planými růžemi a zplanělou cibulí. Za ní se zelenal hustý kobereček hořčice.

„Děkuji, Angelino. Junie je tvým velkým dlužníkem.“ Dívka dala mule mrkev. Věděla jsem, že dvacetiletá šedá mula má za ušima a s nadšením mě k nim opět přiveze. Nenasytná Junie strkala nos postupně do všech Angelininých kapes, aby se přesvědčila, že už tam žádná další laskomina není.

Angelina vytáhla z kapsy ještě něco, vzala mě za ruku a vtiskla mi do dlaně maličký balíček zabalený v plátně. „Můžeš to za mě dát doktorovi? Je tam dvanáct semen babiččina Krvavého řezníka… aby přijel za Williem.“ Sevřela mi prsty kolem balíčku.

Pochybovala jsem, že by doktor přijel jen za kukuřici. Nepřijede za méně než čtyři dolary, protože žije tři hodiny jízdy na mule nebo koni odsud.

„S nohou to má moc špatný, modraj mu nehty. Nechci ho pohřbít, když je dítě na cestě,“ hlesla.

„Dítě?“

„V létě.“

„Tak brzy?“ Rychlým pohledem jsem přejela po jejím vyhublém těle, vystouplých lícních kostech a modravých kruzích pod bledýma očima. V duchu jsem se musela ptát, jestli vydrží trest těhotenství. Nenasytná země ji obrala o mladický vzhled.

Vypadala něžně, spíš by se se srdčitým tvarem obličeje a dlouhými plavými vlasy víc hodila pro pohodlný život ve městech, o kterém jsem četla. Věděla jsem ale, že zdání klame a Angelina dře víc než dvě statné horalky dohromady a je houževnatá jako borový kořen. Přes to všechno jsem měla strach, že tak mladičká dívka nebude mít dost sil na porod, že jí staré hory ukradnou ještě mnohem víc.

„Bude to 18. července. Spočítala jsem si to.“

„To je… ehm…“ Blahopřání mi zvadlo na rtech. „Dám mu ty semena.“

Angelina se chopila klacku. „Už vím, jaký dám děcku méno. Chceš ho vidět?“

Zvědavá a překvapená, že už přemýšlela o jménu pro dítě, jsem vyhrkla ano.

Přidřepla si a soustředěně ryla klackem do země, písmeno po písmenu, nejprve první dvě a potom další, tichounce si je předříkávala. Spokojená se svým dílem vstala a ukázala mi je. „ZLATA.“

Ukázala klackem na jméno. „Věděla jsem to hned, jak jsem si uvařila čaj a četla z lístků. Řekly mi, že to bude holčička. Chtěla bych, aby byla opravdický poklad.“ Pohladila si sotva znatelně vystouplé bříško.

„Zlata. Je to krásné jméno,“ řekla jsem, protože mi připomnělo Angelininu zlatou povahu.

„Williemu se nelíbí. Povídal, že je to jméno pro barevný a že takový nechce.“ Angelina si oprášila špinavou sukni a zadívala se do dálky, jako kdyby počítala dny, které jí do porodu zbývaly. Ve tváři se jí zrcadlila únava a smutek. „Willie mi slíbil, že mě vezme na letní mecheche, kde se bude hrát na housle. Jenomže žádná tancovačka nebude.“

V knihovně jsem pročetla letáky o péči o dítě, které nám dal zdravotní odbor, a uložila jsem si do paměti, že jí musím jeden přivézt.

Angelina si popotáhla sukni a položila si dlaň na břicho.

„Je mi šestnáct, jsem zbouchnutá a nejspíš skapu, a to jsem si v životě ještě ani neskočila.“ Protřela si oči kostnatou pěstičkou.

Zvedla jsem ruku. „Podle mě nepotřebuješ žádné mecheche, aby sis skočila. A ani nóbl housle. Tancovat se může zadarmo, je to jako déšť.“

Angelina se při těch slovech rozzářila. „Umím spoustu písniček a ňáký tanečky.“ Zazpívala starou živou písničku, zatočila se dokola jednou a potom dvakrát, dokud se nerozesmála, a její sladký melodický hlas zaplnil vzduch.

„Máš moc hezký hlas,“ pochválila jsem ji.

„Umím jich mnohem víc, Modřenko.“ Zazpívala další veselou písničku a točila se u toho. Zahlédla, jak podupávám nohou do taktu a dlaní pleskám o sukni. Připadalo mi, že si moje končetiny dělají, co chtějí. Hned jsem s tím přestala, bála jsem se, že budu směšná.

Když Angelina dozpívala, znovu se obrátila na mě. „Určitě nezapomeň doktorovi říct, že jsou z dědictví po Minnii. Bůh jí buď milostivej. A její kukuřice… ta má cenu nejmíň dvou jeho návštěv. Nejspíš tří.“

Tvářila se tak hrdě, jako kdyby doktorovi posílala dar jako hrom nedozírné ceny.

Zastrčila jsem semena do kapsy. „Do města pojedu v květnu, určitě mu je dám.“

„Můžeš je dát Jacksonovi.“

Nechápavě jsem se na ni zadívala.

„Jacksonovi Lovettovi,“ vysvětlila. „Ještě sme se neviděli, ale už je zpátky. Usadil se na Gentryho farmě a Willie říkal, že jezdí do města pro zásoby. Nemáš ho na trase?“

„Pan Lovett?“ Položila jsem ruku na sedlový vak, znenadání jsem si vzpomněla, že mám dneska novou zastávku. Jméno jsem neznala a Eula Fosterová mi sdělila pouze to, že je to muž a že je další přírůstek na mojí už tak dlouhé cestě.

„Ano, myslím, že mám.“ Nasedla jsem na Junii.

„Doneslo se mi, že odjel někam na západ stavět přehradu pro prezidenta.“ Angelina se na mě upřeně zadívala.

„Hooverova přehrada,“ nestačila jsem se divit. Vzpomněla jsem si na ten zázrak, o kterém jsem četla v časopisech.

„P-Ř-E-H-R-A-D-A,“ hláskovala Angelina. „Dovez ji v pořádku domů, Junie.“

Angelina podrbala mule uši a po očku se na mě podívala, než tichounce dodala: „Slyšela sem vo tý knihovnici, vo Agnes, že přišla o mulu, když se snažila dostat přes Hell-fer-Sartin. Že se splašila a shodila ji do sněhu a… že to s ní pak bylo blbý.“

Vrtalo mi hlavou, jak se dozvěděla o Agnesině nehodě, ale vzápětí jsem si vzpomněla, že jsem v prosinci viděla pana Moffita před Střediskem. Nebo se to k nim možná dostalo s poštou, která chodila každé dva týdny. Jenomže jsem u nich nikdy žádnou poštu neviděla. Kromě mě a pošťáka v našich horách nikdo k nikomu nechodil, tedy až na doktora, pokud si člověk nepomohl podomácku vyrobeným lékem a mohl si dovolit doktorovy služby.

„Willie měl v Hell-fer-Sartinu ňákýho příbuznýho. A já taky,“ pokračovala Angelina. „Ale s žádným jsem se nikdy neviděla.“

Městečko Hell-for-Certain – psalo se a vyslovovalo Hell-fer-Sartin, protože tak to říkal jeden starý kazatel, když se ho ptali na jeho návštěvu před desetiletími, a zažilo se to – ležel o dva okresy dál. Strmé horské srázy, pekelný kraj plný zákrutů a s jednou z nejtěžších knihovnických tras, které Pojízdná knihovna měla.

Agnesin starý pronajatý kůň, Johnny Moses, si v ústí Hell-fer-Sartin Creeku zlomil nohu. Agnes z něj sundala nadité brašny a všechno těžké čtivo si naložila na záda, umírající zvíře zůstalo ležet ve sněhu. Zastavila se v Baxterově srubu a poslala pána domu ukončit trápení nebohého zvířete. Pan Baxter byl odhodlaný zužitkovat maso do poslední unce a kůži do mrtě, než dorazí právoplatný majitel a sebere, co zbylo.

Agnes pokračovala v cestě pěšky ještě dobře šestnáct mil, nahoru a dolů, po rovině, přes potoky a sedla, po nebezpečných stezkách. Ani jednoho klienta nevynechala a nějakým zázrakem se po dvou krušných dnech dostala zpátky domů bez jediného škrábnutí.

Angelina pokračovala. „Nikdy jsem v Hell-fer-Sartinu nebyla. Většinu příbuzných mám v Cowcreeku. A tam jsem se taky poprvé viděla s Williem.“ Usmála se. „Mamina vždycky říkala, že máme nějaký příbuzný v Pekle.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Knihovnice z Troublesome Creeku.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.