Rodičem
s nadhledem

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.cpress.cz

www.albatrosmedia.cz

Eliška Vondráčková

Rodičem s nadhledem – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2022

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Úvod

Rodičovství je úkol, do něhož se většina rodičů pouští s velkou chutí a nadšením, aby po čase zjistila, jak náročný projekt má před sebou. Nejlépe výchově rozumějí bezdětní lidé. Ti, kdo děti ještě nemají nebo na obtíže s jejich výchovou dávno zapomněli, hodnotí výchovné postupy rodičů často opravdu nekompromisně. A pak také lidé s dětmi jako z rodičovské příručky – snadno vychovatelnými, dobře reagujícími na všechny osvědčené rady, tipy a poučky. Rodiče dětí, které se chovají „po svém“, nedají se zařadit do tabulek nebo na osvědčené rady zkušenějších rodičů reagují přesně opačně, pak snadno propadnou myšlence, že určitě dělají něco špatně.

Jedna matka v programu pro rodiče, který jsem vedla, byla typickým příkladem současného rodiče. Ona programátorka v IT firmě, on obchodní ředitel v reklamní agentuře. Oba jedináčci, bez jakýchkoli dětí ve své širší rodině. Oba již zkušení a úspěšní ve svém oboru. Jednoho dne se v jejich domácnosti objevil maličký tvoreček. A za dva roky další. Jak snadné se jim náhle jevily všechny pracovní úkoly a firemní výzvy oproti výchově dětí. Jak velkou vnímali propast mezi teorií a praxí rodičovství.

Není snad rodičovství něco zcela přirozeného a neměl by každý, kdo se jednoho dne stane matkou anebo otcem, jaksi automaticky vědět, jak má své dítě vychovávat? Co ho čeká po narození, po jednom roce a po mnoho dalších let, kdy se bude snažit z malého uzlíčku, který si jako čerstvý rodič přivezl z porodnice, vychovat dospělého člověka? Není snad dostatek literatury, článků a diskusních pořadů určených pro nejisté a nezkušené rodiče? Proč stále při setkáních s rodiči slýchám poznámku „Ale to mně nikdo neřekl“? Možná je na vině spíše současný tlak na výkon, na bezchybnost, nereálná očekávání těch, kdo jsou profesionály ve svém oboru, ale s dětmi se vlastně nikdy nesetkali, a někdy i málo skutečných příkladů rodin s dětmi různého věku v okolí mladých rodičů.

Tato kniha vychází z praktických zkušeností, které jsem získala při rozhovorech s desítkami rodičů a při vedení kurzů pro rodiče, kterými již prošly stovky rodičů. Jejich otázky a pochybnosti se týkají téměř stále těch samých všedních oblastí života, které nejsou nijak zásadní, a přesto ovlivňují vztahy v rodinách větší měrou, než bychom byli ochotni připustit. Je určena všem, kteří se chtějí na rodičovství podívat s nadhledem. Kteří chtějí výchovu dětí vidět jako období, jež je sice někdy hodně náročné a vyčerpávající, ale trvá opravdu krátce. Je určena těm, kteří nechtějí dětství svých dětí jen přežít, ale skutečně vědomě prožít s pohledem na cíl, jímž je šťastný rodič a šťastné dítě teď i za několik desítek let. Nenajdete zde zaručené instantní rady a „návody na děti“, ale zato poznáte rodičovství jako dobrodružství, které nikdy nekončí, přináší radost vám i vašim dětem a pokračuje v dalších generacích ve stále trvajícím koloběhu lidského života. Budete provokováni k přemýšlení nad tím, co pro vás rodičovství znamená a jak k němu přistupujete. Budeme společně hledat to, co je v rodičovství podstatné a co naopak můžete hodit za hlavu. Mým cílem je pomoci vám neztratit chuť být rodičem s radostí, úsměvem a prvotním odhodláním – anebo tuto chuť opět najít.

Jaký je váš cíl?

Chtěla být dokonalá matka, skončila v Bohnicích. Nadpis tohoto ne příliš zajímavého článku, který jsem kdysi objevila na internetu, mě inspiroval k zamyšlení. Proč tolik rodičů věnuje výchově svých dětí takové úsilí a proč jsou s výsledkem svého snažení tak nespokojení? Proč je výchova dětí tolik trápí a proč je pro ně o tolik složitější přivést děti k dospělosti, než tomu bylo v případě jejich rodičů a prarodičů? Proč se víc soustředí na snahu být dokonalí rodiče než na to, aby sledovali, jaké jsou ve skutečnosti jejich děti?

Po narození dítěte má mnoho rodičů jasno v tom, jak bude, a především jak nebude při výchově postupovat. Sebedůvěra a přesvědčení, že je výchova snadná věc, bývá u nastávajících rodičů obrovská. Jasně vidí nedostatky v přístupu k dětem u rodičů ze svého okolí, kteří na to jdou podle jejich názoru prostě špatně, a kvůli tomu mají se svými dětmi problémy. Často z úst těchto budoucích rodičů můžeme slyšet něco o tom, že nechápou, jak takové chování může někdo u svého dítěte tolerovat. Vše se začne v mnoha případech poměrně rychle měnit, dříve nebo později, po narození vlastního potomka. Všechny plány se obvykle sesypou jako domeček z karet a zdá se, že brzy dojde i k sesypání rodičů. Proč to moje dítě reaguje úplně jinak, než by mělo? Stokrát mu to říkám, vysvětluji, ukazuji – a nic, dělá mi to asi naschvál, všechno přesně naopak!

Generace rodičů a prarodičů dnešních mladých matek a otců se rodičovstvím příliš nezabývala. Rodičem se člověk stal tak nějak samozřejmě, často neplánovaně, někdy také dříve, než měl zajištěno vlastní bydlení, resp. vyřešeno profesní směřování. Řada výchovných situací se řešila pohlavkem, vařečka byla vždy po ruce, v koloběhu života se střídala práce, starost o domácnost, shánění všeho, co nebylo snadno k sehnání, a děti byly až do doby svého odchodu z rodiny vnímány jako nerovnoprávné, podřízené bytosti, které mají „poslouchat, dokud je živíme“. Děti se proti tomuto modelu bouřily někdy méně a někdy více, buď se přizpůsobily, nebo se snažily co nejdříve opustit svou původní rodinu, osamostatnit se, založit rodinu vlastní a pokračovat v osvědčeném modelu, tentokrát ale už v jiné roli.

S vývojem společnosti, se změnami, které přicházejí, se rodičovství stále více stávalo tématem nejen pro psychology a pedagogy, ale i pro běžné rodiče. Měnila se společnost, měnily se i rodiny, vztahy v nich, a především přístup k dětem. Najednou se začalo mluvit o rovnoprávnosti, o lidských právech, o neblahých důsledcích tělesných trestů. Autoritářský výchovný přístup založený na trestech nebo odměnách, na strachu a jednostranné úctě se v některých rodinách začal považovat za největší zlo a byl nahrazován přístupem, v němž byla patrná snaha o vstřícnější a otevřenější přístup k dětem a jejich potřebám. Někdy se ale s vaničkou vylilo i dítě a místo potlačení práv a pocitů dítěte začali někteří rodiče potlačovat práva a pocity všech ostatních, včetně těch svých. Přístup na první pohled vstřícný, otevřený, založený na diskusi a snaze nalézt shodu všech členů rodiny se ukazoval jako stejně nefunkční, pro děti i jejich okolí zhoubný. Jedna matka prohlásila: „Já s nima teda dlouze diskutuju a snažím se domluvit, ale pak se naštvu a demokracie nedemokracie, dostanou na zadek a hotovo.“

Když jsme před téměř dvaceti lety začínali se vzdělávacími kurzy pro rodiče, připravili jsme v krajském městě dva jarní běhy. S obavami jsme sledovali, jestli se na ně vůbec někdo přihlásí. Někteří kolegové se nepříliš povzbudivě ptali: „Co tam chcete těm rodičům vykládat? To má smysl tak jednou, dvakrát za rok pro celý kraj. Snad se najde aspoň pár lidí, kteří o něco takového budou mít zájem.“

Odrostla v podstatě jedna generace, z dětí rodičů prvních rodičovských kurzů se stali mladí rodiče a onen zájem o vzdělávání v oblasti rodičovství je čím dále větší. To množství knih, seminářů, přednášek, kurzů… Odkud se takový zájem bere? A jak je možné, že do kurzů a seminářů zavítají občas i rodiče dnešních rodičů s povzdechem, že oni sami neměli dost informací, jak ke svým dětem a k rodičovské roli přistupovat. Některé babičky rády hlídají svá vnoučata, aby se rodiče v klidu mohli v rodičovství vzdělávat, a říkají: „Jen běžte. Ono být rodičem není vůbec legrace.“

Být rodičem opravdu není legrace. Navíc v době, kdy se poměrně často setkáváme s otevřeným (a podotýkám legitimním) postojem, že „dítě není mou prioritou, po dětech netoužím a neplánuji je“.

V jedné diskusi maminek na internetu se kdysi objevil následující příspěvek:

„Mám totální krizi rodičovství, došlo to až tak daleko že si v duchu říkám, jestli byl vůbec dobrý nápad mít děti. Jak by to teď bylo všechno jednodušší…“

Znáte takový pocit? Už jste se někdy do podobného stavu dostali? Vůbec nezoufejte, pokud ano. Být rodičem není snadné a je to tak, život bez dětí je v každém případě jednodušší. Minimálně prvních 15–20 let. Děti stojí rodiče čas, energii, peníze. A taky nervy. A někdy i zdraví. A často kariéru. A… možná těch ztrát vyjmenujete ještě víc. Přesto, pokud čtete tuto knihu, rodiči jste nebo se na rodičovství připravujete. Přese všechno jste se rozhodli děti mít, snažíte se být dobrým rodičem, dokonce investujete další čas a peníze do toho, abyste se o rodičovství něco nového dozvěděli. Věnujete výchově svých dětí mnoho energie, úsilí. Proč to všechno děláte? Čeho chcete dosáhnout? Pokuste se sami nad svým rodičovským cílem zamyslet. I v oblasti výchovy dětí platí (jako kdekoli jinde):

„Nevíš-li, kam jdeš, určitě dojdeš někam jinam.“

Vlastní reflexe

V programech pro rodiče, v rámci nichž se s nimi setkávám už téměř dvacet let, se často rodičů ptám právě takto. Čeho chcete u svých dětí výchovou dosáhnout? Zkuste si nejprve odpovědět sami a najděte alespoň pět cílů svého rodičovského úsilí. Jaké bude po letech dítě, o němž s klidem prohlásíte, že je dobře vychované? Napište si věty nebo slova, které vaši představu nejlépe vystihují.

1.

2.

3.

4.

5.

6.

7.

8.

9.

10.

11.

12.

Jak se mění společnost, mění se i představy rodičů v mých skupinách. Dříve zdůrazňovali jako svůj cíl dítě poslušné, slušné, ochotné, zodpovědné… Postupně více akcentují dítě zdravě sebevědomé, průbojné, cílevědomé… Někdy mluví o dítěti šťastném, kamarádském, spolupracujícím…

Všechny představy o „dobře vychovaném“ dítěti se dají zařadit do některé ze tří oblastí. První z nich je KÁZEŇ. Dítě má být ukázněné, má dodržovat pravidla, řád, má poslouchat, má dělat to, co jeho rodiče považují za správné a žádoucí. Má k životu přistupovat zodpovědně, chovat se rozumně podle toho, jak tento pojem chápou rodiče. Rodiče si často přejí, aby dítě ctilo určité hodnoty, které mu od dětství vštěpují, aby pokračovalo v takovém přístupu k životu, který v dané rodině považují za správný.

Druhou oblastí je VZTAH. Pro mnoho rodičů je důležité, aby jejich dítě vyrostlo v milující, nesobeckou, empatickou bytost. Aby se neuzavíralo do sebe, aby nebylo sobecké, nežilo jen samo pro sebe. Aby dokázalo navazovat a udržovat dobré vztahy s lidmi kolem sebe. Nejprve vztah s rodiči, sourozenci, prarodiči, kamarády… Prostě vztah s lidmi, kteří postupně do života dítěte vstupují, prochází jím nebo v něm celoživotně zůstávají.

A konečně poslední je oblast, která se zabývá osobou dítěte – jeho SEBEPOJETÍ. To, jak vnímá a vidí samo sebe, jakou má sebedůvěru, jistotu, co si samo o sobě myslí a s jakým pohledem samo na sebe jednou vstoupí do dospělosti. Rodiče mají snahu, aby jejich dítě bylo šťastné, spokojené, veselé, někdy i rošťácké, samostatné. Aby si věřilo a mělo odvahu, mělo zdravou snahu se prosadit, uspět v prostředí, v němž se pohybuje – ve škole, v práci, při volnočasových aktivitách.

Vraťte se ke svým rodičovským cílům, které jste si sepsali. Zkuste je zařadit do některé z výše uvedených kategorií. Podařilo se? Jsou rozloženy rovnoměrně, nebo jste některou kategorii upřednostnili? V tuto chvíli si můžete uvědomit, že z nějakého důvodu akcentujete právě jednu z oblastí a ve svém rodičovském úsilí se na ni více zaměřujete. To je dobrá příležitost zamyslet se nad tím proč. Je důvodem výchova ve vaší původní rodině? Nebo nějaká vaše vnitřní nejistota? Anebo…?

Důvodů může být řada, ale rovnoměrné rozložení vašeho rodičovského úsilí je cílem, který se budeme v této knize snažit objasnit. Ono totiž není možné soustředit se jen na ukázňování dítěte, aniž budujete vzájemný harmonický vztah. Nelze posilovat vlastní sebedůvěru malého tvorečka, aniž mu nastavíte pevné hranice jeho chování. Nejde usilovat o hezký vztah, aniž byste každý – vy i vaše dítě – znali svoji hodnotu coby jedinečného člověka. Tak bychom mohli provázanost těchto tří složek hledat dál. Jedna bez druhé sice může existovat, ale bude platit podmíněně. Nebude nikdy skutečná a kvalitní.

A protože ani jednu z oblastí rodičovského úsilí nelze považovat za nadřazenou ostatním, můžeme si jejich vzájemnou propojenost představit takto:

Nikdy nekončící vyvažování tří vzájemně propojených oblastí, kdy podle situace rodič zaměřuje svoje úsilí více jedním směrem s uvědoměním si existence druhých dvou a s ohledem i na jejich rozvoj. Růst jedné je podmíněn růstem ostatních. Neustálá rodičovská snaha o jejich rovnováhu – při ukázňování neničit vztah a sebeúctu dítěte, při podpoře jeho sebedůvěry udržet pevné hranice jeho chování, při rozvíjení vztahu sledovat spokojenost dítěte a současně nezapomenout na vlastní potřeby.

Znovu se podívejte na první úkol. Doplnili byste něco? Chybí ve vašem přehledu některá z oblastí, nebo jsou zastoupeny všechny? A k úkolu se můžete vrátit i později, v průběhu čtení knihy. Možná si uvědomíte, že ve vašem přehledu něco chybí nebo něco přebývá. Nebojte se své rodičovské cíle korigovat podle toho, jak se bude váš pohled na rodičovství vyvíjet. Může se stát, že se vaše vnímání role rodiče změní – to, co jste na začátku považovali za zásadní, postupně ztratí svoji váhu a vaše úsilí se začne zaměřovat na jiné priority, jejichž význam si budete více uvědomovat. Takový rodičovský posun je běžný, a dokonce žádoucí. Svědčí o tom, že se jako rodič rozvíjíte, jste ochotni uznat svoji chybu a váš pohled na rodičovství, na životní hodnoty a na život jako takový se vyvíjí podle toho, jak se proměňujete vy sami.

Na následujících řádcích se podíváme na jednotlivé oblasti rodičovského úsilí. Zjistíte, jak každou z nich můžete rozvíjet, na co se v ní lze zaměřit a jak tato oblast souvisí s ostatními. Budete mít možnost si uvědomit, jak k výchově přistupovali vaši rodiče a kterou z oblastí ve vašem životě akcentovali. Svoji vlastní výchovu již neovlivníte, ale výchovu svých dětí máte ve svých rukou. Záleží jen na vás, jak k ní přistoupíte a jak dokážete u svých dětí rozvinout i to, kde sami cítíte nejistotu.

I. Vztah

co přetrvá

Na začátku této knihy jsme se zamýšleli nad rozhodnutím stát se rodiči. V dnešní době, která přeje rozmanitosti a umožňuje každému volit takový styl života, který je mu nebližší, nejsou vědomě bezdětní jednotlivci nebo páry ničím výjimečným.

Být rodičem jako vědomý a cílený životní projekt přináší množství pozitiv. Snad budete souhlasit, že jedním z nich je právě vztah, který vzniká mezi matkou, otcem a dítětem hned po jeho narození a v ideálním případě přetrvává až do konce života rodiče. Vztah, který je založený na pokrevním příbuzenství, určité morální povinnosti, ale především na osobní náklonnosti, na lásce. Jedním z často uváděných rodičovských výchovných cílů bývá: „Aby mě mělo rádo. Aby se ke mně rádo vracelo. Abychom i když vyroste, měli hezký vztah.“

Vztah, který ale přesto zpočátku není rovnocenný – rodič je tím, kdo má více zkušeností, více zodpovědnosti, větší nadhled. Rodič do tohoto vztahu dává více než dítě, které se teprve vztahům mezi lidmi učí, je nezkušené, neobratné, nevyzná se samo v sobě, neumí vyjadřovat dobře své myšlenky, své pocity.

I rodiče malých dětí si uvědomují, že poměrně brzy nastane doba, kdy jejich dítě dospěje a už nebude onen správný čas na to, aby ho vychovávali, ukázňovali a že za pár let už bude jejich dítě hotovým člověkem. Co do něj „vloží“ v prvních letech života, utvoří jeho osobnost a pak už jako rodiče nebudou mít tak velký prostor a možnosti jeho sebepojetí dále ovlivňovat. Jejich vztah však pokračuje i po letech, kdy z dítěte vyroste dospělý člověk a stane se sám rodičem. Vztah, jehož podoba se začíná utvářet v den, kdy svému pokladu poprvé pohlédnou do očí, nebo vlastně ještě dříve, ve chvíli, kdy si jeho skrytý počínající život uvědomí.

Slýcháme, že vztahy jsou důležitější než hmotné statky, než peníze nebo kariéra, že je někdy třeba se kvůli dobrým vztahům něčeho vzdát, že je potřeba na vztazích pracovat a budovat je… Chcete mít se svým dítětem skutečný láskyplný vztah, který přečká roky a díky němuž se jednoho dne vaše dospělé dítě rádo u vás doma zastaví a stráví s vámi odpoledne nikoliv z povinnosti, s pocitem, „že se to musí“, ale s radostí? Takový vztah je třeba budovat už v době, kdy své dítě ještě usměrňujete a ukázňujete a v době, kdy mu pomáháte nalézt jeho vlastní osobnost, hodnotu.

Také mezi vámi a vašimi rodiči kdysi dávno vznikl vztah, který se rozvíjel a postupem času měnil. Procházel etapami od plné závislosti malého dítěte, jeho bezmezného obdivu, přes vzpoury a odmítání rodiče v době dospívání až k více či méně zralému vztahu mezi dvěma dospělými lidmi, do něhož se proměnil nyní. Jeho kvalita může být různá a přístup vašeho rodiče v době, kdy jste byli malí, měla na jeho současnou podobu zásadní vliv. Přestože se v této knize zabýváme vztahem rodičů s dětmi, zkusme se nejprve zamyslet nad vztahy s druhými lidmi obecně. Snadněji si pak uvědomíte to, co má na utváření vztahu mezi samotnými rodiči a dětmi vliv.

Člověk je bytost vztahová. Jsme obklopeni rodinnými příslušníky, přáteli, známými, kolegy. Proč se s některými z nich cítíme dobře a máme chuť s nimi spolupracovat, a jiným se spíš vyhýbáme, čas s nimi trávíme jen z donucení nebo z povinnosti, v jejich přítomnosti nedokážeme být uvolnění, šťastní, nejsme v jejich společnosti sami sebou? Co napomáhá budování blízkého vztahu?

Vlastní reflexe

Zkuste si představit osoby, s nimiž máte dle svého vnímání dobrý vztah, rádi s nimi trávíte svůj čas, v jejichž přítomnosti je vám dobře. Pokuste se co nejkonkrétněji odpovědět:

1. Jak se při kontaktu s vámi chovají? Co konkrétního dělají nebo nedělají, jak se chovají, když se s vámi setkají?

2. Jak se s nimi chováte vy? Co konkrétního děláte nebo neděláte, jak se chováte, když se s nimi setkáte?

3. A jak se v jejich přítomnosti cítíte?

I bez takovéto reflexe si lidé uvědomují, že v případě vztahů mezi dospělými vyvolává chování jednoho pozitivní, nebo negativní reakci v podobě chování a pocitů druhého. Mnozí dospělí ale zapomínají, že úplně stejně reagují na určité chování děti: chování dospělých je „nutí“ k určité reakci a vyvolává v nich jisté pocity – opět pozitivní, nebo negativní.

Když s rodiči uvažujeme o tom, jakých výsledků chtějí dosáhnout svým výchovným úsilím, snažíme se také uvědomit si, jak se v některých situacích chovají oni sami. Tehdy rodiče přiznávají, že jsou v interakcích se svými dětmi:

— naštvaní,

— trestají je,

— vyhrožují jim,

— křičí na ně,

— hádají se,

— nadávají jim,

— zuří,

— ventilují napětí,

— rezignují,

— vzdávají se zodpovědnosti.

Prostě se často chovají tak, že v žádném případě nesměřují své děti k cíli, který si původně vytyčili.

Ano, i takové chování patří k rodičovství. Pravděpodobně si teď mnozí z vás uvědomili, že více nebo méně často slyšíte sami sebe vyslovovat slova, která prostě nemohou u dětí vyvolat pozitivní reakci. Někdy jsou pronášena s ledovým klidem, jindy jsou spojena s výbuchem velké energie provázené křikem, důraznými pohyby a výrazem tváře, který celý rodičovský projev podtrhuje. Rodiče na seminářích si taková svoje slova velmi rychle vybavují.

— „Jestli okamžitě nepřestaneš, už jednu dostaneš.“

— „A už toho mám dost, jste hrozní, přestaňte tu řvát, kdo to má poslouchat.“

— „Chci mít klid, chápete to? Aspoň chvilku klid! Okamžitě vypadni do svého pokoje!“

— „Mě to vůbec nezajímá, neotravujte s tím už.“

— „Jestli se to bude ještě jednou opakovat, všechny ty krámy sbalím a poletí to do popelnice, to si piš.“

— „Dej mně pokoj, jsi rozmazlené, otravné děcko.“

A mnoho dalších slov a vět doplněných často o velmi silné výrazy, které se rodiče jinak doslova stydí vyslovit v klidu a v kruhu dalších dospělých lidí. Snad žádný rodič není dokonalý a občas se dostane do situace, kdy vysloví slova, která nejsou ideální. Je však důležité, jestli je považuje za běžný výchovný přístup nebo je mu jasné, že takovými slovy a takovým chováním u svých dětí pozitivní reakce nevyvolá. Není lehké přiznat si, že jako rodiče někdy podobným způsobem selháváme. Rodičovství je náročný úkol a tlak mnoha dalších okolností může rodiče natolik vyčerpat, že někdy zapomenou na důležitost láskyplného vztahu s vlastním dítětem a přenáší do něho napětí ze zaměstnání, svou vlastní únavu, nespokojenost, obavy apod. Ale pokud si své rodičovské chyby nepřiznáme, nemůžeme je začít měnit.

Podobný způsob komunikace a vzájemného jednání vztahu mezi rodičem a dítětem skutečně neprospívá. Každý den je ale možné začít znovu, znovu se na budování vztahu zaměřit, znovu si uvědomit, jak cenný dar ve svém dítěti máme.

sounáležitost

Pokud má člověk ve společnosti druhých lidí pocit, že je přijímaný, milovaný, důležitý nebo schopný, pak se cítí dobře, uvolněně, má chuť spolupracovat a podporovat ostatní, nebojí se udělat chybu, říct svůj názor. Je také ochoten pomáhat druhému, naslouchat mu, vnímat jeho potřeby a reagovat na ně.

Od samého narození se dítě stává součástí rodiny a snaží se v ní získat své místo, být její součástí, skutečně do ní patřit, stát se jejím plnohodnotným členem. Nevědomě neustále sleduje a vyhodnocuje reakce dalších členů rodiny na svoje chování a snaží se zjistit, co jeho cíli „patřit“ napomáhá a co ho od jeho dosažení naopak vzdaluje. Toto vše se děje na nevědomé úrovni, dítě reakce okolí na své chování nevyhodnocuje logicky. Přesto vše, co dělá, směřuje k naplnění jeho „citu sounáležitosti“.[1]

1 Pojem „cit sounáležitosti“ (Gemeinschaftsgefühl) zavedl psycholog Alfred Adler. Srov. Alfred ADLER: Člověk jaký je. Praha: Portál, 2018; Rudolf DREIKURS: Deti ako výzva. Adlerovská psychoterapeutická společnost, 2012.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Rodičem s nadhledem.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.