Ilija Trojanow

Indie: Návod k použití

Vychází za laskavé podpory Goethe-Institutu.

The translation of this work was supported by a grant from the Goethe-Institut.

Ilija Trojanow: Gebrauchsanweisung für Reisen

© 2006 Piper Verlag GmbH, München/Berlin

© Translation Michaela Škultéty, 2022

© Illustration & Cover Photo Ondřej Fučík, 2022

© Graphic & Cover Design Filip Blažek – Designiq, 2022

© Filip Tomáš – Akropolis, 2022

ISBN 978-80-7470-410-9

ISBN 978-80-7470-411-6 (MOBI)

ISBN 978-80-7470-412-3 (ePUB)

KATALOGIZACE V KNIZE – NÁRODNÍ KNIHOVNA ČR

Trojanow, Ilija, 1965–

[Gebrauchsanweisung für Indien. Česky]

Indie: návod k použití / Ilija Trojanow; z německého originálu Gebrauchsanweisung für Indien přeložila Michaela Škultéty. – Vydání první. – Praha: Akropolis, 2022. – 1 online zdroj

ISBN 978-80-7470-412-3 (online ; ePub)

* 913(540) * (0.062)

– Indie – reálie

– populárně-naučné publikace

913(5) – Geografie Asie, reálie, cestování [7]

Obsah

1. Předmluva

2. 1. Mantra

3. 2. Aum

4. 3. Guru

5. 4. Májá

6. 5. Masála

7. 6. Tamaša

8. 7. Artha

9. 8. Googly

10. 9. Monzun

11. Poznámka překladatelky

It is impossible to be imperfectly Indian.

Amitav Ghosh

Předmluva

Ještě než se od mantry dostaneme k monzunu, rád bych učinil několik poznámek o opovážlivosti záměru, nezměrnosti tématu, ale i o autorově optimistickém přesvědčení, že tuto výzvu zvládne.

Do Indie jsem se dostal přes Keňu. Do Keni jsem se dostal přes Zirndorf. Do Zirndorfu jsem se dostal přes Terst. A do Terstu jsem se dostal únikovou cestou. Po tolika peripetiích mi Indie vůbec nepřipadala cizí. Jako mladý nakladatel jsem měl v Mnichově na starosti etnologickou řadu s názvem „Ganéša“. V Bombaji jsem se dozvěděl, že Ganéša, bůh se sloní hlavou, jezdí na myši zvané muška. Bulharsky se myš řekne miška. Můj původ a můj příjezd do Indie od sebe oddělovala jen jediná samohláska.

Do svých třiceti let jsem o Indii nevěděl vůbec nic. Pak mě do ní zavedl muž jménem Richard Francis Burton, a já značnou část následujících deseti let strávil tím, že jsem se s Indií seznamoval. Burton byl dobrodruh, tulák a volnomyšlenkář. V devatenáctém století se věnoval neznámým jazykům a cizím náboženstvím. Byl pro mě užitečným vzorem. Mohl jsem se od něj hodně naučit, leccos prožít a poodhalit nejedno tajemství.

Mou představu o Indii zpočátku formovala řada obrazů a zkreslení zakořeněných v evropské literatuře, filmu a televizi. Reakcí na iritující cizost Indie bylo vždycky maximálně zcizující zobrazení. Indie byla odjakživa filmovým plátnem našich projekcí, objekt našich chybných úsudků a předsudků.

V antice se lidé domnívali, že se v Indii nalézá rajská zahrada (a dnes Softwaredorado), a Ganga byla považována za řeku, po jejímž překročení se ocitneme v ráji. První dobrodruzi, kteří se vrátili ze skutečné Indie, vyprávěli o strašlivých věcech: Indové své mrtvé spalují, uctívají krvežíznivé bohy, nejedí zvířata, protože kterákoli koza či zajíc by mohla být něčí převtělená babička. Kouzlo neznámého se do dnešních dob mění ve strach z podivného. Dokonce i pokud jde o jídlo: nebezpečné pokušení, které končí průjmem. A vůbec: běžný Ind by měl jídla dost, ale jelikož jsou pro něj krávy svaté, připadne mu na den jenom hrstka rýže.

Před mnoha lety se jeden cestovatel, zmatený ze všech možných božstev nejrůznějších jmen a groteskních forem, zeptal místního kněze, kolik bohů v Indii vlastně existuje. Tolik, kolik je lidí, zněla mazaná odpověď. Cestovatel to vzal za bernou minci a obratem ruky vykouzlil z tehdejších tří set třiceti milionů obyvatel Britské Indie tři sta třicet milionů hinduistických bohů. Od té doby toto číslo straší v literatuře. Zřejmě neexistuje téma, které by Evropanům zůstalo natolik vzdálené jako víra většiny Indů, hinduismus přivedený na klamně jasného jmenovatele – vždyť hindu neznamená nic jiného než „ten, kdo žije za někdejší pohraniční řekou Indus (Sind)“. Toto mnohobožství, tento sakrální mišmaš se přece nedá pochopit, praví oblíbená mantra (viz kap. 1) západních novinářů, když jsou poněkolikáté nuceni korigovat to, co se s námahou naučili, protože poodhrnutý závoj odhalí pohled na další závoj. My na Západě jsme se nenaučili zacházet se zrcadlícími se klamy, zatímco v indickém vědomí je odjakživa zakotvena matoucí podstata zjevného májá (viz kap. 4). Paradoxon pro nás znamená otravný rozpor, pro mnoho indických myslitelů a básníků je naproti tomu nabroušeným nástrojem poznání.

Někteří hledači smyslu svěří vše do rukou gurua (viz kap. 3) a stanou se z nich přívrženci úzkokolejné varianty východní spirituality. Pro mě Indie naproti tomu znamená jedinečný mix masály (viz kap. 5), v jejíchž ingrediencích se nikdo tak docela nevyzná, jejíž působení dokáže člověka naplnit duchovnem a okouzlit, ale také rozhněvat a zmást. A přece je spousta věcí úplně jednoduchých a něco se prostě musí potvrdit, aby mohla vzniknout představa, třebaže s vědomím, že se jedná o individuální, subjektivní vizi.

Ačkoli jsem kromě severovýchodu důkladně procestoval všechny indické regiony, cítím obzvláštní spřízněnost s městem Bombaj – přičemž označení město si onen překypující a přetékající životní prostor zasluhuje jen stěží. Bombaj je nejživější a nejrozmanitější metropole, kterou znám, a během necelých šesti let, jež jsem v ní strávil, byl pro mě každý den výhrou. Tato kniha je tedy také knihou o Bombaji, nejenom nejdůležitějším indickém městě, nýbrž i nejtypičtějším, neboť žádná jiná metropole v sobě nemá tolik toho, co by se snad dalo pokládat za podstatu Indie: rozmanitosti.

Kdo Indii navštíví poprvé, zažije největší kulturní šok právě ve velkoměstech, kromě Bombaje především v Dillí a v Kalkatě. Tam se koncentruje chudoba, s níž je nevyhnutelně konfrontovaný každý návštěvník. Lidé žijící na chodníku; muži vlekoucí vozíky naložené ohromným nákladem; dívky nucené k prostituci. A přece se setkáváme s odvahou a radostí ze života, jež nás ohromí a občas zahanbí. Je to – a uvědomuji si, jak kýčovitě to na vytištěné stránce působí – jako by srdce tamních lidí byla stejně bohatá jako bazary, které najdeme v každém indickém městě.

Mimořádně silně budete místní rozpory vnímat v Ágře. Tádž Mahal okouzlí každého, i když jste ho na fotografiích viděli už tisíckrát. Avšak kolem pomníku milované královské manželce se rozprostírá moloch s páchnoucími ulicemi, otevřenou kanalizací, potulujícími se prasaty, zjizvenými fasádami a vrávorajícími baráky. Když se rozhlédnete kolem, zaplaví vás rozporuplné pocity: po nadšení následuje znechucení, ale vmžiku je člověk opět okouzlen, aby vzápětí podlehl zoufalství, a přece byl ještě před západem slunce usmířen. Leckdo se domů vrátí s nepříjemnými vzpomínkami, neznám ale nikoho, kdo by chtěl o tuto zkušenost přijít.

Město Váránasí je naproti tomu střed vesmíru a zřejmě nejstarší kontinuálně osídlené město na světě. Místo, kde se usadil bůh, když se rozhodl založit rodinu. Váránasí je plné paradoxů, které na způsob kladkostrojů propojují tradiční podstatu s moderní výstavbou. Zde Buddha poprvé vyučoval zřejmě první sociálně revoluční učení v dějinách. Zde jogíni zasvěcují zájemce do dechových technik, které do údolí Gangy připutovaly před čtyřmi tisíci lety s árijskými přistěhovalci z Himálaje. Zatímco se vědomí soustředí na nádechy a výdechy, aby vnímalo vnitřní hudbu těla, troubení, zvonění, křik a ampliony týrají všechny ty, kdo dosud nevystoupali po schodech osvícení.

Váránasí je často mytizováno jako morbidní město, jednak kvůli víře ve smrt slibující spásu na břehu Gangy, a také proto, že návštěvníci z Evropy, kteří znají smrt pouze jako tabu, nasávají pohled na hořící mrtvoly jako kulturně relativizující projímadlo. Ve skutečnosti ovšem Váránasí den co den přitakává životu, zvuková kulisa je kompozice, jíž město samo sebe posouvá vpřed, a popudliví muži hrubě vnucují turistkám své veskrze osobní šánti.

Kam jdeš? zeptal se mě jeden mladý naháněč. Do nebe! odpověděl jsem, v naivní naději, že jsem ho tím odpálkoval. Než se tam dostaneš, volal za mnou, přenocuj přece u mě v hotelu.

Indie nechává člověka znovu a znovu pocítit, jak málo času tady na Zemi máme. Zdá se být nekonečná. Nejenže disponuje nesmírnou koncentrací historie a knihovnou, kterou by nepokořila ani celá armáda čtenářů, ale zabírá plochu větší než Evropská unie a sjednocuje v sobě nesmírnou geografickou, jazykovou, kulturní a náboženskou rozmanitost. Křesťana ze severovýchodu, nedotknutelného bezzemka (dalita) z Biháru, zámožného Párse z Bombaje a muslimského rybáře z Kéraly nespojuje prakticky nic. Kromě fiktivní entity národa, který se navzdory koloniálnímu původu a krvavému rozchodu s Pákistánem v roce 1947 ukázal být překvapivě stabilní. Vznik tří nových svazových států sice v posledních letech vzdal hold silám regionální divergence, ale na rozdíl od jiných mnohonárodnostních politických útvarů (například Indonésie) Indii rozhodně nehrozí, že by kvůli své různorodosti ztroskotala. V tomto smyslu je vzorem pro společnou koexistenci rozdílného a zdánlivě protikladného, koexistenci veskrze konfliktní, ale v průběhu času stejně tak obohacující.

Kdo ví, jak se bude lidstvo za sto let ohlížet za jedenadvacátým stoletím. Možná se ukáže, že se chudá, zaostalá Indie s některými výzvami epochy vypořádala lépe než bohaté a rozvinuté západní země.

1. Mantra

Mantra (v sanskrtu „ochrana myšlenkami“; „man“ – myslet; „mana“— duch; „manava“ – homo sapiens): 1. V hinduismu a buddhismu oblíbený výrok sestávající z jedné slabiky, jednoho slova nebo jednoho verše, opatřený mystickými nebo spirituálními silami. 2. Hovorově mnohokrát opakovaná domnělá pravda, často se používá i ve veskrze negativním smyslu. 3. Moto, mravní zásada, slogan (i reklamní).

Byly jich miliony. Miliony lidí a miliony decibelů. Shromáždily se k největší slavnosti lidstva. K nejvelkolepějšímu indickému rituálu. Příležitost očistit se, načerpat energii, upevnit svou víru. Místo – soutok Gangy a Jamuny nedaleko města Illáhábád – bylo stejně požehnané jako okamžik samotný. Svatý souběh místa a času, k němuž může dojít pouze zde, jednou za dvanáct let.

Strávil jsem na slavnosti Kumbhaméla tři týdny, ubytovaný ve stanu, obklopený eremity, kterým se říká sádhuové a kteří se často odívají pouze do popela, jímž se pomažou, a hašišových výparů, jež je obklopují. Každé ráno v pět mě ze spánku prudce vytrhl nevýslovný jekot, směsice zpěvu Sirén a leteckého poplachu. Ampliony se probouzely před východem slunce a vítaly nový den mantrou, mimořádně silnou, důležitou, svatou a mocnou mantrou: šánti, šánti, šánti. Což znamená pokoj, klid nebo mír! Každé z těch ospalých rán jsem několik minut nevěřícně zíral do pronikavého řevu, než mi došlo, že je zapotřebí mimořádně hlasité a mimořádně pronikavé mantry, aby bylo možné z klidu nalézt jiný klid. Protože bůh (například Šiva) je ničitel a stvořitel zároveň, a slabé je třeba bránit silnými slovy.

Šánti nejen probouzí ze spánku, ale také ukončuje modlitbu. Opakování vychází z přesvědčení, že se uskuteční vše, co je vysloveno třikrát – trivaram satjam (hrubý překlad: všechny dobré věci jsou tři). Naneštěstí pro všechny, kdo by si chtěli na slavnosti Kumbhaméla přispat, netvoří mantru pouze toto trojí opakování. Mantry, jejichž rozsah sahá od tří slov až po celostránkové básně, se během modliteb a meditací opakují stále dokola, v cyklech zvaných mála, podle šňůrek, na nichž obvykle bývá navlečeno sto osm perliček. Způsob a délka mály se liší v závislosti na příležitosti, místu a rodinných tradicích. Předepsanému počtu opakování se říká anuštana.

Před lety jsem se u svého gurua (viz kap. 3) v Bombaji setkal s asi dvacetiletým mladíkem, který krátce předtím strávil tři týdny v Haridváru, v místě, kde se Ganga rozlévá do severoindické nížiny. V chrámu vykonal sto dvacet pět tisíc opakování mantry gajátrí (zřejmě nejznámější indická mantra, prastaré vzývání slunce, zaznamenaná na bezpočtu CD a kazet pro všechny, jimž odříkávání připadá příliš namáhavé, a proto si mantru ráno raději elektronicky přehrají), což pokaždé zabralo tři hodiny. V přestávkách se živil prostým pokrmem z rýže a čočky nebo si na chvíli zdříml.

Velice oblíbené je dvaapadesátkrát opakovat mantru složenou z dvaapadesáti řádek. Odříkat ji přitom nemusíte pokaždé z plných plic jako na Kumbhaméla. Mantra se může odrážet v myšlenkách toho, kdo se modlí. Bylo by také nedorozumění předpokládat, že každá mantra v sobě skrývá jasný význam. Mananat tryate iti mantra v sanskrtu znamená: to, co tě ochraňuje, když na to myslíš. Mantra se tedy vyznačuje silou, nikoli významem; je to destilát zkušeností a moudrostí, mocný koncentrovaný prostředek. Západní návštěvníci, resp. čtenáři proto často bývají zklamaní, když se dozvědí překlad magických formulí. Nejdůležitější mantra tibetského buddhismu kupříkladu zní Óm mani padmé húm, bývá překrásně broukaná nebo zpívaná, a přece nás její doslovný překlad – „pozdrav lotosovému klenotu“ – okouzlí mnohem méně. Dokonce ani vysvětlení, že mantra znamená vzývání všemocného ducha, který je všude stejný, v lidském nitru i ve všem, co se děje kolem, nás k její podstatě nepřiblíží, stejně jako se význam slova „abrakadabra“ nedá vysvětlit za pomoci slovníku.

Kabír, nejznámější básník indického středověku, rebel, z kterého později podvodem učinili světce, v mládí nesmírně prahl po mantře, která by mu uhladila cestu k duchovnímu rozvoji. V rodném Váránasí byl ale podezřelý – pocházel z chudých poměrů a nebylo známo, jestli je jeho rodina muslimská, nebo hinduistická –, tudíž ho žádný kněz nechtěl vyučovat ani mu svěřit svou mantru. Neboť každý učitel má vlastní tajnou mantru, jež se nejenom předává z generace na generaci, nýbrž je také nabita učitelovou duševní silou. Mladý Kabír, zoufalý, ale odhodlaný se nevzdat, si lehl na schody vedoucí ke Ganze, po kterých každý den sestupují tisícovky domácích a poutníků, aby vykonali požehnanou koupel ve svaté řece. Každý den časně ráno po nich scházel i nejvýznamnější učitel té doby, guru Ramananda. Následujícího rána, kdy bylo světlo dosud stejně slabé jako učitelův zrak, šlápl guru Ramananda na natažené tělo a zakopl o ně. „Ráma, Ráma,“ zvolal guru Ramananda vyděšeně, načež Kabír vyskočil, dotkl se učitelových nohou a exaltovaně mu děkoval za mantru, kterou mu guru poskytl. Učitel ji sice ve chvíli úleku vyřkl neuváženě, ale ať už byl důvod jakýkoli, i když byla mantra vymámena lstí, byla předaná. V celé své síle nyní platila i pro Kabíra. Po celý život se spokojil s tím, že při meditování intonoval Ráma, Ráma, jméno boha, v jednoduchém opakování. Tato legenda má napodobitele i dnes. Kousek od písčitých břehů, na kterých se koná slavnost Kumbhaméla, žil ještě před několika lety světec, který poslední desetiletí svého života strávil opakováním slov Ráma, Ráma, neoblomně, a jakýmikoli jinými slovy pohrdal.

Opakování mantry uvede člověka do transu. Opakování „money mantry“ podle jedné reklamy vede k arthě (viz kap. 8) a neustálé opakování politických manter vede ke zhloupnutí, což ovšem nijak nesouvisí s tím, že ministr se řekne „mantri“ a parlament „mantrálaja“.

Protože za slovo mantra vděčíme Indii, připadá mi přiměřené, že se Indie stala obětí bezpočtu manter. Mantry totiž slouží i jako fíkové listy nevědění. První posvátná kráva, která by měla na tomto místě putovat na jatka, je mantra o posvátných kravách. Žádný televizní pořad o Indii se neobejde bez krav, zejména ne bez krav, které se pohybují silničním provozem nebo se cpou na rušné křižovatce a silou své existence dokazují v urbánní, moderní Indii kontinuitu tradic. Když jsem začátkem roku 2006 natáčel v Bombaji krátký film s německým televizním štábem, zastavoval se redaktor u každé krávy a snažil se mě přesvědčit, abych kolem ní prošel. Kráva v záběru je zkrátka lepší než tisíc myšlenek. Věc s posvátnou krávou má ovšem háček: krávy se v Indii neuctívají, neexistuje chrám zasvěcený nějaké krávě a neexistuje bůh, který by měl podobu krávy. Jistě, býk Nandi nese boha Šivu, ale mezi zvířaty, na nichž bohové jezdí, najdeme i krysy a labutě, a přece dosud nikoho nenapadlo označit je za svaté, což je politováníhodné, protože neustálá přítomnost krys ve městech by Indii propůjčila ještě silnější nádech věčné spirituality (v Rádžastánu dokonce existuje krysí chrám). Obecná úcta ke kravám tedy v žádném případě nenaplňuje teologická měřítka posvátnosti. Věřící Indy by stejnou měrou rozhořčilo zabíjení opic nebo slonů, orlů nebo hadů, s tím rozdílem, že krávy tradičně živily – a v mnoha venkovských oblastech dodnes živí – komunitu svým mlékem. Pokud tedy ve velkoměstě někdo utratí pár mincí, aby věnoval krávě hrst trávy, vylepší si morální konto, neboť prospěl vážené bytosti.

Je mimochodem historicky prokázáno, že hindové nebyli odjakživa přesvědčenými vegetariány. Před rozšířením buddhismu se krávy obětovaly, porážely a pojídaly. Na reliéfech severoindických chrámů najdeme lovce nesoucí spoutaného divočáka, a není možné se domnívat, že ho vlečou domů za účelem chovu. Ale protože, jak známo, nemůže existovat, co existovat nesmí, jsou v poslední době nenáviděny dokonce i vědecké publikace o starodávném konzumování masa a jejich autoři jsou fyzicky napadáni. Obránci manter dovedou být občas nesmírně nesoudní.

V Mungeru u Gangy jsem si povídal s jedním mrzoutem, který vedl malou mlékárnu. Zatímco jsme se bavili o místních koloniálních dějinách, za jeho zády přidržovali krávu, aby ji mohl obskočit býk. Měl jsem potíže soustředit se na rozhovor, pohled mi neustále sklouzával od mužových asketických rysů k dramatu za ním. Kráva prudce vzdorovala, býk šel několikrát do kolen. Muži, kteří na pokus o spáření dohlíželi, se nemilosrdně smáli. Vzdorovitá kráva musela strpět tvrdé rány. Nadržený, nebo možná pouze rezignovaný býk, na ni skákal znovu a znovu. Nakonec obě zvířata odvedli.

„Povedlo se?“ zeptal jsem se.

„Jo, jo.“

„Ale ta kráva asi nechtěla.“

„Ta potvora už je taková,“ odpověděl. „Nevím, co s ní je. No co, je to jenom kráva.“

2. Aum[*]

Aum: 1. Vesmírný zvuk před stavující souhrn vše ch zvuků, a tím i ve škeré existence. Tvo ří ho písmena a-u-m , přičemž „a“ označuj e bdělost člověka, „ u“ svět snů a „m“ hl uboký spánek. 2. Hla sová socha, od hlubo kého hrdelního A k M uzavírajícímu ústa. 3. Symbolizuje všec hna písmena, tedy i  všechny abecedy, ted y i veškeré vědění.

Měkký hlas Pandita Tripathyho mě uspával. Několik minut mlčel se zavřenýma očima, komíhal trupem sem a tam, zlehka, jako vrcholek stromu, který ovívá bríza. Když začal zpívat v sanskrtu, zavřel jsem oči i já a mé uši se brzy nechtěly pohnout ani o píď, chtěly se usadit, setrvat v aumu. Zapomněl jsem na ošklivá ústa Pandita Tripathyho a na spirituální kýč, který mě obklopoval. Byl jsem připravený odevzdat všechno jednoduchosti okamžiku, oddat se, otevřít se… vtom jsem si naneštěstí vzpomněl, že Pandit Tripathy naučil sanskrtové šloky Madonnu a že jsem se ho na to chtěl určitě zeptat. Můžete se ptát na cokoli, řekl mi na uvítanou, pokud na konci poskytnete příspěvek ve výši deseti dolarů.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Indie: Návod k použití.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.