Ilija Trojanow

Jak (ne)cestovat: Návod k použití

Ilija Trojanow: Gebrauchsanweisung fürs Reisen

© 2018 Piper Verlag GmbH, München/Berlin

© Translation Tereza Tomášová, 2021

© Graphic & Cover Design Filip Blažek – Designiq, 2021

© Filip Tomáš – Akropolis, 2021

ISBN 978-80-7470-352-2

ISBN 978-80-7470-353-9 (MOBI)

ISBN 978-80-7470-354-6 (ePUB)

KATALOGIZACE V KNIZE – NÁRODNÍ KNIHOVNA ČR

Trojanow, Ilija, 1965–

[Gebrauchsanweisung fürs Reisen. Česky]

Jak (ne)cestovat: návod k použití / Ilija Trojanow; z německého originálu Gebrauchsanweisung fürs Reisen přeložila Tereza Tomášová. – Vydání první. – Praha: Akropolis, 2021. – 1 online zdroj

ISBN 978-80-7470-354-6 (online ; ePub)

* 910.4 * 910.4(091) * (100) * (0.062) * (0:82−992)

– cestování

– dějiny cestování

– cesty a pobyt – země světa

– populárně-naučné publikace

– cestopisy

91 – Geografie jako věda. Výzkum. Cestování [7]

Obsah

1. Můj nejhezčí prázdninový zážitek aneb Když člověk podnikne cestu

2. Intermezzo: (Nejoblíbenější) místo

3. Stručná historie cestování

4. Intermezzo: (Zapomenutý) cestovatel

5. Cestování ve dvanácti kapitolách

6. 1. Klobouk a hůl

7. 2. Ukazatelé

8. 3. Společně, nebo sami?

9. Intermezzo: Cestovat sám, a přesto ve skupině

10. 4. Proviant

11. Intermezzo: Jedno jídlo (tři večery)

12. 5. Hatmatilka

13. 6. Vrchol

14. 7. Protivítr

15. 8. Utahování opasku

16. 9. Pěšky

17. Intermezzo: (Poslední) fotka

18. 10. Oči dokořán

19. Intermezzo: Autor (na cestách)

20. 11. Poutnictví

21. 12. Před vlastním prahem nebo Mezi vlastními čtyřmi stěnami

22. Intermezzo: Letmý otisk nohy

23. O tom, který odešel,aby se naučil cestovat

24. Intermezzo: (Okouzlující) kniha

25. Čtenářské tipy

26. Poděkování

27. Poznámka překladatelky

Můj nejhezčí prázdninový zážitek aneb Když člověk podnikne cestu

Pravý cestovatel nemá předem určenou cestu, ani netouží dojít do cíle.

Lao-c’

Nevím, jak to máte vy, ale když se sejdu s přáteli, vyprávíme si nejraději příběhy ze společných cest. A nezáleží na tom, zda jsme jen sami mezi sebou nebo ve větší společnosti. Existují zážitky, jež musí být zas a znovu potvrzovány. Jako třeba když jsme se poslední den náročné a ne vždy zábavné cesty ploužili Rabatem a napadlo nás, že si zajdeme do kina, a tak jsme na jedné křižovatce oslovili sympatického domorodce, který nás ochotně dovedl ke kinu, kde ovšem nedávali nic zajímavého, a tak jsme po jeho boku v živém rozhovoru dál procházeli městem, až nás s sebou vzal do pekárny, musel totiž zkontrolovat, zda je vše v pořádku, protože se toho večera vdávala jeho sestra a bylo třeba, aby bratrsky dohlédl na připravované dobroty. Jak nám nabídl drobné občerstvení a jak jsme se poté dál toulali městem, potěšení jeho spontánním pozváním na sestřinu svatbu, což bylo po měsíci stráveném v Maroku první osobní pozvání, kterého se nám dostalo. Jak jsme se ho obratem ptali, co můžeme přinést jako svatební dar, kterýžto záměr ovšem odmítl, když jsme ale trvali na svém, neochotně ustoupil a navrhl, že můžeme převzít koupi láhve šampaňského, kterou ještě musí obstarat, a jak jsme nadšeně souhlasili, ovšem pod podmínkou, že každý z nás přinese jednu láhev, a jak nám vyprávěl o těžkostech při shánění alkoholu, aby poněkud konspirativně dodal, že za tímto účelem musí vyhledat jistého Francouze, který žije poblíž, a že pokud chceme, může ho jeden z nás doprovodit, načež mi mí dva kamarádi vtiskli do ruky veškerou svou hotovost, a já následoval onoho sympatického muže až ke vchodu do domu, kde mě požádal, abych na něj počkal venku. Předal jsem mu tedy všechny peníze a on vešel dovnitř. Na tomto místě vždy uděláme uměleckou pauzu, usrkneme víno nebo na sebe spiklenecky mrkneme, než pokračuji ve vyprávění, jak jsem čekal před vchodem, nejdříve čtvrthodinu, potom půlhodinu, až mě přemohly obavy a vešel jsem dovnitř, začal se vyptávat, přičemž ani jeden obyvatel domu nevěděl nic o žádném Francouzovi, a jak jsem poté čelil nedůvěřivým a zčásti i agresivním reakcím, když jsem se celý zoufalý ptal na prodavače šampaňského. Jak jsem se vydal hledat kamarády (na cestě sem jsem nedával pozor, a teď mi dělalo problém najít náměstí, kde na mě čekali) a jak jsem je nakonec zmatečně a spíše náhodou našel, abych jim sdělil, že jsme naletěli přeborníkovi v podvodech.

Zážitky z cest nejsou vždy příjemné. Naopak: věci ošklivé, nepříjemné či neúspěšné jsou při cestování zároveň tím fascinujícím, vzrušujícím a nezapomenutelným. Zážitky z cest se destilují do intenzivních vzpomínek. Člověk, který opouští domov v očekávání předem naplánovaného, a tudíž bezpečného putování, ten, kdo prožije přesně to, co očekával, ten sice cestoval, nebyl ovšem doopravdy na cestách. Člověk, který si daleko od domova, ať už hladce oholen či s plnovousem, objedná řízek, kdo nejraději projíždí cizí město klimatizovaným autobusem a opouští jej pouze na vybraných vrcholných turistických atrakcích, ten ať raději zůstane doma a dívá se na Cestománii.

Největší překážkou cestování je v dnešní době pravděpodobně náš vlastní strach. V západní Evropě zažíváme historicky nebývale dlouhé období míru, a přesto se bohužel zdá, jako by to vedlo ke zvýšenému pocitu nebezpečí a vystupňované hysterii. Proto nepřekvapuje, že státy s dobrým bezpečnostním profilem – Švýcarsko, Kanada, Austrálie, Japonsko a skandinávské země – nyní zaznamenávají zvýšený zájem turistů. Mnozí lidé propadli omylu, že život disponuje zábradlím, záchranným lanem či záložním padákem. Toto přesvědčení však nesvědčí ani cestování.

Mohli bychom si vzít příklad ze slepého Angličana Jamese Holmana, který v první polovině osmnáctého století na vlastní pěst podnikl pětiletou cestu kolem světa. Holman považoval nejistotu za elixír svého života. Nenechal se zastrašit namáhavostí cestování, dlouhým čekáním ani častým nebezpečím. Jako by se řídil tvrzením hluchoněmé americké spisovatelky Hellen Kellerové, která o zhruba sto let později napsala: „Jistota se většinou zakládá na pověrách. Nevyskytuje se v přírodě a není přisouzena žádné lidské bytosti. Vyhýbaní se nebezpečí není v konečném důsledku bezpečnější, než kdyby se mu člověk bez okolků vydal všanc. Život je buďto riskantní dobrodružství, nebo je naprosto bez ceny.“

Abychom byli zdánlivě chráněni před statisticky zanedbatelným rizikem teroristického útoku, jsme ochotní omezit svá občanská práva. Cítíme se ohroženi, přestože počet kriminálních činů klesá. Protože žijeme ve společenské bublině, neumíme dobře vyhodnotit rizika a necháme se lehce znejistit. Ovšem až na jednu všem dobře známou oblast, a sice automobilovou dopravu. Na tomto poli jsme ochotni podstupovat překvapivá rizika. Je nespočet lidí, kteří svou jízdou po dálnicích ohrožují životy své i ostatních, a přesto by se spousta z nich zdráhala usednout do motorizované indické rikšy. Tohoto paradoxu využívá turistický průmysl, přičemž nám nabízí pohodlné, pojízdné ghetto, brnění proti nástrahám dálek: luxusní parník, hotel, jenž odpovídá mezinárodním standardům, soukromou pláž, na níž nedovádí žádní otravní domorodci.

Turistický průmysl musí produkt, který prodává, teprve vymyslet. Na jedné straně to dělá vynalézavě (viz množství specializovaných zájezdů šitých na míru, které se v posledních desetiletích objevily na trhu), na druhé straně kvůli tomu cestování ztrácí své kouzlo. Neboť přesně naporcovaný program v katalogu představuje menu složené z garantovaných výkonů; koření cestování tkví naproti tomu v tom, co nečekáme, co nás překvapí. Ze zpětného pohledu je pro mnoho cestujících vrcholem jejich cesty soubor podružných událostí, jež je však vnitřně zasáhly. Nikoli milionkrát reprodukovaný obraz skutečnosti, nýbrž naprosto jedinečný osobní zážitek: v malinké uličce, do které jsme zabloudili, se nacházela svérázná kavárnička, v níž hrálo několik starých mužů domino, a protože jsme se zastavili, pozvali nás dovnitř a my jsme okusili nejlepší thé á la menthe (marocký mátový čaj, pozn. překl.) v životě, s opečenými piniovými semínky samozřejmě. Dívali jsme se na muže, jak hrají, a domlouvali se s nimi rukama nohama. Toto je pouze náhodný příklad, každý z nás by jej mohl nahradit nějakým svým, nezapomenutelným.

V této knize bych se chtěl pokusit prozkoumat existenciální kouzlo cestování, bez přehánění či esoterického přikrášlování, čistě z pragmatického hlediska. Na celém světě na mě vždy dělaly největší dojem duchovní tradice, které prýští z jasně uchopitelného jednání: chůze, mlčení, sdílení. To vše založeno na poznání, že hlubší prožívání je jednoduchým předpokladem potýkání se se světem.

Dříve, než možnosti cestování rozdělíme do dvanácti etap, bych rád zdůraznil, že nejsem žádný antituristický snob. V dnešní době jsme všichni turisté. A každého správného turistu rozčilují ostatní turisté. Každý z nás už jistě někdy pronesl větu (nebo ji minimálně slyšel): tam je to na mě moc turistické! Většinou doprovázenou hlubokým povzdechem implikujícím, že my sami jsme dokázali vychutnat a ocenit čistotu neposkvrněného výhledu, ale mezitím se onoho místa bohužel zmocnilo množství jiných lačných pohledů. Podobné stížnosti jdou daleko do minulosti: již v roce 1817 píše anglický básník Lord Byron, že Řím je „zamořený Angličany, spoustou zírajících hlupáků.“ Ta slova dávají smysl pouze, pokud se oddáme iluzi, že nepatříme mezi turisty. Tento paradox využila před lety reklama na letišti v Dháce v následujícím pozvání: „Navštivte Bangladéš dřív, než jej objeví turisté!“

Je veskrze potěšující, když je nějaká oblast turisticky neprozkoumaná. Protože pouze takové místo může dostát rozmanitým představám, které často chováme – západ slunce doprovázející romantickou atmosféru, jíž k dokonalosti chybí už jen jediná maličkost, a sice sklenka vychlazeného vína nebo studené pivo, a tedy: infrastruktura, elektrický proud, dopravní spojení. Západ slunce v divočině je oproti tomu o poznání strašidelnější zážitek, protože krátce po něm zůstane člověk napospas neznámé tmě a zvukům, jež městské ucho nedokáže pořádně zařadit. Místo, jehož se zmocnil turismus, může díky své vybavenosti plnit přání a uspokojovat touhy. Pláž, která se nachází pár desítek kilometrů severně od velmi turistického keňského města Malindi, je jako z pohádky: bílý písek, vysoké duny, široko daleko ani noha. Čistá, překrásná idyla. Člověk skočí do vody, válí se v teplém písku. Ale po hodině ho napadne, že tady nejsou žádné sprchy, žádný stín, že se nenabízí nic k jídlu, ani k pití. A najednou zatouží vychutnat si k pohledu na moře cappuccino. Bylo by upřímnější podvolit se vlastnímu turistickému osudu a akceptovat nestydatost, že se polovina lidstva tlačí do Britského muzea. Což má jeden velmi dobrý důvod – světově nejpozoruhodnější sbírku globálních kulturních statků, nakřečkovaných a nakradených v průběhu staletí. V Muzeu vějířů (Fan Museum) v Greenwichi, jež leží jen o kousek dál od oné pověstné vyšlapané cestičky, budete sice sami a můžete si namlouvat, jaký šarmantní objev jste neučinili, ale ruku na srdce: vzdali byste se kvůli nějakému podivnému umělci z osmnáctého století pokladů v Britském muzeu?

Když čas tlačí a cíl cesty to vyžaduje, je třeba vyslyšet vnitřního turistu – pevně spjatého s vnitřním vzdělancem – a přijmout fakt, že i mnoho jiných má zkrátka stejný záměr. Nikdy nestanete sami tváří v tvář Dürerově Nosorožci, leda byste se do muzea vloupali v noci. Určité množství turismu je nevyhnutelné a není na něm nic špatného, jen by se neměl zaměňovat za cestování.

Cestování je mnohem víc než pouhá změna místa. Podle údajů Spolkového ústavu pro výzkum stavebnictví, dopravy a bydlení najezdí 18,4 milionů německých občanů týdně mezi domovem a zaměstnáním dvacet, třicet, padesát a dokonce sto kilometrů. Samozřejmě, že necestují. Mnoho lidí navštěvuje pravidelně své chatičky či prázdninové byty, ale kdo by toto pendlování sem a tam označil za cestování? Mnozí si jednou za rok někam zajedou nebo zaletí, vždy na stejné místo – dovolená jako „pohyb-jednou-za-rok.“

A přesto svítí slovo „cesta“ na každé nabídce. Průmysl, jenž se zabývá pohybem, si totiž „cestování“ vepsal na reklamní prapory: cestovní kanceláře, cestovní agentury – ve většině však jen provozují dopravu sem a tam. K cestování patří jistá námaha, překonávání překážek, nepohodlí – nakupovací víkend v New Yorku či wellness víkend u Bodamského jezera uspokojí tělesné nebo duševní potřeby, ale to je tak všechno.

Navzdory všem pochybnostem věřím v možná požehnání, která cestování přináší: ve sklizené plody poznání, v prožitá setkání. Edgar Allan Poe si do deníku jednou zaznamenal složky životního štěstí, které jsou z jeho pohledu nejdůležitější: láska, tvůrčí síla, absence ctižádosti a – na prvním místě – cestování. Touha po dálkách, dychtivost poznat, co se nachází za dalším rohem, přání nahlédnout za práh vlastního domu, je člověku vlastní. Na tom se nic nezměnilo, přestože se zdá, že na internetu je tisíckrát vyobrazen skoro každý kout Země a že nikde nečekají objevy hodné zaznamenání. Mně osobně se to „podařilo“ pouze jednou, a sice v tanzanském pohoří Uluguru, kde kolem nás prosvištěla opice, kterou jsme nedokázali přiřadit k žádnému nám dosud známému druhu; domnívali jsme se, že jsme se zmýlili, dokud jsme si o pět let později v odborném časopise Science nepřečetli, že vědci identifikovali v jižní Tanzánii neznámý druh opice – paviánce kipunji (Lophocebus kipunji). Krátce jsem se slunil v auře své vlastní objevitelské slávy, všem ostatním samozřejmě neviditelné.

Navzdory všem virtuálním realitám, kterými se v dnešní době čím dál víc obklopujeme, chceme i nadále na vlastní oči vidět, na vlastní kůži zakusit a vlastním nosem cítit, abychom poté mohli pyšně prohlásit: byl jsem tam! A po návratu domů sníme o dalších cestách: „Ještě jsem nebyl všude, ale mám to na seznamu.“ Jsem přesvědčen o tom, že i v jednadvacátém století je možné cestovat, přestože se svět scvrkl a bílá místa byla přemalována. Jen se musíme snažit – cestování je kulturní technika, kterou je možné se naučit a zdokonalovat ji. Tato kniha vypráví ve dvanácti kapitolách a osobním závěru o kvintesenci mých cest a výletů, mých těžkostí a omylů. Cestování nejsou vlastní nezdary, a proto je při něm možné skoro vše. Slovy Kurta Tucholského: „Okliky rozšiřují znalost okolí.“

Intermezzo:
(Nejoblíbenější) místo

Když přiznám, že je pro mě Bombaj tím nejvíce vzrušujícím místem na zeměkouli, dívají se na mě lidé podezíravě, jako bych jim snad chtěl věšet bulíky na nos. Vždy mě přepadne nutkavý pocit zazpívat společně s konferenciérem z muzikálu Kabaret: If you could see her thrugh my eyes. Proč zrovna Bombaj? Možná kvůli makabróznímu představení zániku a vyčerpání, které se zde den co den freneticky odehrává. Možná proto, že Bombaj vyzývá svou vlastní lidskost, stejně jako všechny smysly, s takovou silou, díky níž se život na ostatních místech zdá nudný a strnulý.

Ve stínu mrakodrapů se na minimálním prostoru ve zmatečné a fascinující změti kultur a náboženství protlouká životem na dvacet milionů lidí (přesný počet nikdo neví), polovina z nich v chudinských čtvrtích; zároveň zde však žije víc milionářů než v celém Německu. Každý v Bombaji po něčem lační, přesto však najdeme i ostrůvky vytržení a odříkání: a sice guruy, kteří svým žákům více než sedm let vysvětlují svaté písmo Bhagavadgíta, každý týden jeden verš. Město poměrně záhy odhalí svou rozmanitost: ženy v sárí a teniskách stejně jako muži v příliš upnutých šortkách, kteří na dostihové dráze v Mahálakšmí jezdí kolo za kolem. Bezdomovci se protahují, vytřepávají z kostí tvrdost dlažebních kostek a myjí se na okrajích cest v umělohmotných kyblících. V parku, v němž Mahátma Ghándí vyhlásil hnutí za nezávislost Indie, se scházejí členové místního Klubu smíchu a žvaní, chichotají se, hihňají se, řehtají se půl hodiny z plna hrdla, jejich údy přitom poletují všemi směry, čas naprostého uvolnění, předtím, než se zařadí do svého všednodenního zaměstnání.

Jak je možné proniknout do takového molochu? Odpověď zní: pěšky, přestože to vyžaduje jistou výdrž, pozornost a obezřetnost. Od muslimské čtvrti Mohammed Ali Road k Chor Bazaar, „Tržnici zlodějů“. Časy překupnictví jsou ty tam, a kdo doufal, že si v přeplněných krámcích se starožitnostmi dopřeje nějakou výhodnou koupi, ten se přepočítal. Dnešní obchodníci totiž zákazníkům dělají čáru přes rozpočet. A to doslova. Nejmladší generace antikvářů je sice součástí staré rodinné tradice, je ale zároveň skvěle informována o celosvětových cenách emailových cedulek či dětských autíček na hraní. Hodná pozornosti je rovněž ulička, v níž autodíly vyrovnané na sebe dosahují až skoro ke střechám třípatrových budov. Člověk však musí mít trpělivost, protože na tržnici Chor Bazaar, stejně jako v celé Bombaji, stojí křehké vedle zašlého, líbezné vedle ošklivého.

Bombaj (administrativně správně, avšak historicky chybně nazývaná Mumbai) může být vysilující, ale navzdory všem sociálním protikladům a nespravedlnostem patří město k nejbezpečnějším na světě. Dokonce i v noci je možné si bez starostí vyjít na procházku. Ostatně existují pouze dvě věci, které byste v Bombaji nikdy neměli dělat: plavat v oceánu a sledovat bollywoodský film ze sedadla v přízemí. Proč? To už musíte zažít na vlastní kůži.

Stručná historie cestování

Cestování má fatální důsledky pro předsudky, bigotnost a omezenost.

Mark Twain

Kdo ho vynalezl? Který člověk asi jako první vyrazil na cestu z čisté radosti, prostě jen proto, že se mu chtělo? Protože chtěl poznat, jak to vypadá na druhé straně hor, na opačném břehu jezera či za hranicemi jeho pokrevního společenství? Lovci a sběrači se vydávali na cestu, aby si obstarali maso a bobule a aby svou kořist triumfálně přinesli domů, poutníci putovali ke svatým místům, aby splnili svatou povinnost, kupci vyráželi na cestu, aby dovezli své zboží tam, kde mělo větší hodnotu. Vojáci bývali od nejstarších dob nuceni projít půlku světa – nejobyčejnější vojáci v armádě Alexandra Velikého byli patrně nejsvětaznalejšími lidmi své doby, pokud ovšem přežili všechny vojenské šarvátky a bitvy.

Jednoho dne však nějakého obyvatele Babylónu, Damašku, Atén či Říma napadlo, že by se mohl jen tak porozhlédnout po světě, aniž by ho k tomu něco nutilo. Nevíme, kdo to byl. Objevná cesta bez určitého cíle před očima, bez ambicí něco dobýt či uloupit. Proč vlastně tedy? Co nám připadá samozřejmé, může z jiného úhlu pohledu vypadat jako tajemství. Vydat se bez příčiny napospas nebezpečí, vyčerpat všechny síly, to musí někoho nejdřív napadnout a pak se tomu nápadu musí ještě plně oddat. Před lety jsem se svým zimbabwským kolegou, který se jmenuje Chenjerai Hove, cestoval po jeho zemi. V nádherném pohoří Matopos mě magicky přitahovala jedna hora, a protože jsme měli čas, pozval jsem Chenjeraie na malý výstup. Pobaveně zavrtěl hlavou. Vyrazil jsem tedy sám. Když jsem se po několika hodinách vrátil, našel jsem ho v místní hospodě obklopeného hloučkem mužů lačnících po pivu. „Proč stoupáš nahoru, když musíš zase dolů?“ zeptal se Chenjerai. Všichni se smáli. Všichni byli za jedno, že je naprosto nesmyslné vylézt na vrchol, když k tomu člověk nemá žádný důvod. Kdyby třeba chtěl vykonat obřad na posvátném místě v horách, tak samozřejmě, ale takhle? Chenjerai si mě dobíral ještě po mnoha týdnech – jak je bílý muž bláhový, když si myslí, že musí prolézt i ten nejzapadlejší kout. I po téměř sto letech kolonialismu mu tato podoba cestovatelského nadšení připadala nepochopitelná.

Nutkání cestovat zažehlo dobový kulturní převrat, který proběhl někdy během antiky. Ještě dnes můžeme jít, běžet, skákat, jet po Via Appia, na některých místech se dokonce zachovaly původní dlažební kostky. Staří Římané potřebovali široce rozvětvenou síť silnic, aby mohli přes svou obrovskou říši, rozprostírající se přes tři kontinenty, rozvážet zboží a zbraně. Netrvalo dlouho a kupce, vojáky a výběrčí daní začali doprovázet vzdělanci a majetní učenci. Jedni podnikali studijní cesty, pozorovali přírodu a neznámé lidi, druzí se zase potřebovali zotavit. Brzy začal kvést turismus, povolání turistického průvodce či prodejce suvenýrů začala vynášet.

Po zániku Římské říše nevyšlo z módy pouze lázeňství, ale rovněž cestování pro cestování. Prozkoumat svět se vydávala jen hrstka lidí. Avšak ti, kdo se odhodlali, to dělali pořádně. Jako například arabský geograf a spisovatel Abu Hamid al Gharnati, který ve dvanáctém století cestoval z Al-Andalus, tehdejší kolébky vzdělanosti, přes Egypt a Sýrii až do Persie, a po delší přestávce v dnešním Maďarsku se vrátil zpět do Sýrie. Nebo o zhruba dvě stě let později marocký vzdělanec Ibn Batutta, který prochodil Španělsko, Indii, střední Afriku a jižní Rusko a během pětadvaceti let zdolal 120 000 kilometrů. Oba obsáhle zachytili své zážitky a dobrodružství – v našich končinách však zůstali ve stínu zřejmě nejznámějšího cestovatele své doby, Marka Pola. Všem třem je ovšem společné, že pravdivost jejich záznamů a zobrazení je neustále zpochybňována. Si no è vero, e molto ben trovato.[1]

Ve středověku představovalo cestování většinou nebezpečnou záležitost, všude číhali lapkové a lupiči, vojáci plenili zemi. Kupci se většinou odvážili na cestu pouze v karavaně. Přesto byli mnozí lidé nuceni cestovat osamoceně: od hradu k hradu táhli němečtí minnesängři a francouzští trubadúři, kejklíři, mastičkáři a komedianti zase od vesnice k vesnici a přinášeli lidem, kteří bydleli na venkově a živili se poctivou prací, nejen kulturu, umělecké kousky a pochybné léčebné prostředky, ale také novinky z celého světa – kramářské písně jako obraz světa.

Cestování, jak je chápeme dnes, přišlo do módy teprve v šestnáctém století, kdy evropské, především anglické šlechtické rody vysílaly své potomky na poznávací cesty, aby se řádně kulturně vzdělali. Počátky tedy byly podmíněny konkrétním účelem, znalost světa zdokonalovala vlastní moudrost a jemnocit. Pánové (dámy si musely ještě dlouho počkat, než mohly podniknout vlastní velkou cestu) měli na starém kontinentu navštěvovat starověké památky, studovat cizí zvyky a prohlubovat své jazykové znalosti. Mladí šlechtici ovšem nezůstali vždy u čistě kultivovaných dobrodružství. Upřednostňovaným cílem těchto spanilých jízd skrz evropský kontinent byla Itálie (pro Němce se vytouženým místem měla stát teprve v období romantismu – „vznešená prostota, tichá velikost!“ – jásal Winckelmann, podobně jako později během let německého „hospodářského zázraku“).

Tato Grand Tour – jak se taková šlechtická vzdělávací cesta nazývala – mohla trvat roky: z Anglie člověk nejprve vyrazil do Francie, z Paříže se pokračovalo do Lyonu a dále do Provence až k Azurovému pobřeží. Potom bylo potřeba překonat Alpy, jejichž zdolání představovalo vysilující dobrodružství. Takto referoval jistý Angličan v sedmnáctém století: „Dalšího rána jsme opět putovali přes podivné skalnaté hory, nahánějící strach a hrůzu, a pustinu (…), již obývají pouze medvědi, vlci a kamzíci. Náš pohled vpřed nesahal dál než rána z pistole…“

Navzdory výstřednosti některých dobových cestovatelů byla jejich cesta veskrze konvenční, sestavená z pamětihodností, které dobový člověk nesměl vynechat. Žádného Angličana, rozčiloval se v osmnáctém století básník Guiseppe Baretti, v Itálii nezajímalo nic jiného než slavné atrakce.

Kontakt těchto anglických aristokratů s Italy byl nicméně sporadický, je tedy nutné brát jejich nadšené cestovní zápisky s rezervou, protože své „objevy“ většinou vykládali ryze subjektivně, podle vlastního gusta. V lepším případě jim byl k ruce domácí sluha nebo komorná, doprovod cestujícího gentleman’s gentleman (později známý jako majordomus). A povolání průvodce, jako když Cicero ve starém Římě prováděl zvědavce po městě, se dosud neobrodilo. Ve svých představách o cizině byli tito šlechtici domýšliví, jejich představa byla nahodilá a jako měřítko jim sloužil pouze vlastní hodnotový žebříček. Na tomto přístupu se toho do dnešních dní bohužel změnilo pramálo. Když jsem se před zhruba deseti lety účastnil plavby zaoceánským parníkem ze Singapuru do Dubaje, byl jsem nucen čelit poznání, že i současné měšťanstvo podléhá stejné aristokratické nabubřelosti.

Na domácím poli však také docházelo k vývoji. Počátkem osmnáctého století bylo jako místo pro odpočinek a zotavení objeveno mořské pobřeží. Německo následovalo v roce 1793, kdy byly ve městě Heiligendamm zprovozněny první pevninské mořské lázně. Do té doby se lidé moře báli a na pobřeží se člověk vydával pouze v případě, že tam musel něco vyřídit, podobně jako se dnes vydáváme na autobusové nádraží či na letiště. Znenadání však bylo cestování k moři v kurzu. Nejen pro ty s modrou krví, ale také pro majetné měšťany. Romantici a lékaři moře vychvalovali, doporučovali sluneční lázně, do módy se na krátkou dobu dostalo pití mořské vody, která smíchaná s mlékem platila skoro za všelék. Pro Jane Austenovou nebyla návštěva mořských lázní nic jiného než léčebná kúra. „Dovolená u moře“ se stala do té míry oblíbenou, že britská šlechta byla pod náporem „chudiny“ nucena změnit kurz a zamířit na Azurové pobřeží, kde zůstala ušetřena pohledu na kupecké ženušky a pobledlé úředníčky.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Jak (ne)cestovat: Návod k použití.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.