Africký džihád

Historické kořeny a současný význam

Marc-Antoine Pérouse de Montclos

Z francouzského originálu L’Afrique, Nouvelle frontière du Djihad, vydaného nakladatelstvím Editions La Découverte roku 2018, přeložila Soňa Jarošová.

Doslov k českému vydání Soňa Jarošová

Vydala Univerzita Karlova, Nakladatelství Karolinum Praha 2021

Edici Politeia řídí Milan Znoj a Michal Pullmann

Redakce Dita Křišťanová

Obálka Jan Šerých

Konverze do formátů epub a mobi Stará škola

První české vydání

© Univerzita Karlova, 2021

© Editions La Découverte, Paris, 2018

Translation © Soňa Jarošová, 2021

Afterword © Soňa Jarošová, 2021

ISBN 978-80-246-4920-7

ISBN 978-80-246-4921-4 (pdf)

ISBN 978-80-246-4922-1 (epub)

ISBN 978-80-246-4923-8 (mobi)

Obsah

1. Poděkování a upřesnění

2. Úvod

3. Tři nejvýznamnější džihádistická povstalecká hnutí v subsaharské Africe

4. Kapitola první – Překonat stereotypy o šíření islámu v subsaharské Africe

5. Kapitola druhá – Dlouhé dějiny afrického „džihádu“

6. Kapitola třetí – Slabé státy a poptávka po šaríi v „postkoloniích“

7. Kapitola čtvrtá – „Džihádistická internacionála“ – od bujné představivosti po konspirační teorie

8. Kapitola pátá – Hybné síly džihádistické mobilizace

9. Kapitola šestá – Chudoba, peníze a korán

10. Kapitola sedmá – Represe a sebenaplňující se proroctví

11. Závěr

12. Doslov k českému vydání Soňa Jarošová

13. Glosář

Poděkování a upřesnění

Rád bych poděkoval všem, kteří mou práci inspirovali a pomohli realizovat terénní výzkum. Je jich příliš mnoho, než abych je zde mohl všechny jmenovat. Publikace vychází záměrně s omezeným počtem poznámek pod čarou a bibliografických odkazů. Jejím cílem je přiblížit nezasvěcené veřejnosti složitou povahu konfliktů, v nichž proti sobě stojí zejména různé skupiny sahelských muslimů, spíše než muslimové a křesťané. Syntéza je velmi náročná disciplína a v tomto případě za ni vděčím nakladateli, jeho vysokým nárokům a současně vysoké míře shovívavosti.

Bydlím v 11. pařížském obvodu, smutně proslulém atentáty na redakci časopisu Charlie Hebdo a na klub Bataclan. Již třicet let ale jezdím po Africe, dlouhodobě jsem žil v Nigérii, Keni a v Jihoafrické republice. Navštívil jsem všechny země, o kterých v této knize píši, a pořídil jsem rozhovory s muslimskými lídry, jakými jsou Hasan al-Turábí v Chartúmu, Ibráhím az-Zakzakí v nigerijském městě Zaria či Sheikh Adan Dhere v Mogadišu. Hovořil jsem také s anonymními příslušníky sekty Boko Haram, ať už vězněnými, nebo na svobodě v oblasti Čadského jezera.

Rovněž si dovolím upozornit na sémantický význam některých pojmů, které jsou často zaměňovány, jako v případě slov „islám“, „islamismus“, „salafismus“, wahhábismus“, „džihádismus“ a „terorismus“. Zejména poslední uvedený pojem se stal hovorovou berličkou označující významově nesmírně širokou škálu násilných činů. Na následujících stránkách jím označuji povstalecká hnutí bez ohledu na svůj osobní názor na to, zda je použití tohoto pojmu adekvátní, či nikoli. To samé platí o téměř systematickém slučování „džihádistů“ s teroristickými skupinami. Termín džihád ve skutečnosti nenese pouze význam války (v arabštině harb) nebo násilí (qitál). Etymologicky odkazuje rovněž k vnitřnímu duchovnímu úsilí čili boji. Sám hodnotím jako „džihádistické“ takové povstalecké skupiny, které se odvolávají na korán, jednají násilně a hájí politický a sociální program, bez ohledu na jejich jakékoli další pohnutky, vazby na salafistické radikály nebo na jejich reálnou schopnost spravovat státní útvary podle právního systému šaría.

Knihu věnuji obětem terorismu… a také antiterorismu v Africe.

Úvod

„Sahelistán“, mezi realitou a fikcí

Ragbyový klub v Kampale (Uganda) 11. července 2010. Budova OSN v Abuji (Nigérie) 26. srpna 2011. Areál těžby zemního plynu Ajn Amanás (Alžírsko) 16. ledna 2013. Obchodní centrum Westgate v Nairobi (Keňa) 21. září 2013. Uranové doly francouzské společnosti pro jadernou energetiku Areva ve městě Arlit (Niger) 23. května 2013. Policejní akademie v N’Djameně (Čad) 15. června 2015. Hotel Splendid v Ouagadougou (Burkina Faso) 15. ledna 2016. Přímořské letovisko Grand Bassam (Pobřeží slonoviny) 13. března 2016. Vojenská kasárna ve městě Gao (Mali) 18. ledna 2017. Celá jedna městská čtvrť v Mogadišu (Somálsko) 14. října 2017… takto bychom v seznamu teroristických atentátů, spáchaných v subsaharské Africe tamními džihádistickými skupinami, mohli pokračovat dál. Nehledě na to, že útoky, které podnikla Al-Káida na americké ambasády v Nairobi a Dar as Salaamu 7. srpna roku 1998, byly svým způsobem předzvěstí 11. září 2001.

V Africe dnes probíhá hned několik mezinárodních vojenských intervencí, jejichž cílem je čelit hrozbě somálského hnutí aš-Šabáb, bojovat proti Boko Haram v povodí Čadského jezera a zneškodnit početné skupiny vzešlé z uskupení Al-Káida v islámském Maghrebu (AKIM) šířící se ze severního Mali. Francie stojí v tomto boji v první linii, zejména v oblasti západního Sahelu. V lednu roku 2013 spustila v Mali operaci Serval, která představuje největší francouzské vojenské nasazení od dob Alžírské války. Od srpna 2014 na ni navázala operace Barkhane, v jejímž rámci francouzská armáda operuje na území pěti frankofonních sahelských států sdružených do skupiny G5 Sahel, s nimiž uzavřela obranné dohody, a sice to jsou: Mauritánie, Mali, Niger, Čad a Burkina Faso. Situace je o to tíživější, že se dosud zdaleka nepodařilo obnovit pořádek. Džihádisté, kteří ovládli severní Mali, dnes útočí na hlavní město Bamako s deklarovaným cílem zabíjet, nikoli jen unášet rukojmí a vymáhat tak výkupné. Sousední Libye je dále v rozkladu poté, co francouzsko-britská intervence urychlila pád Muammara Kaddáfího v říjnu 2011. Vzhledem k absenci mezinárodně uznaného politického vedení v zemi vládne chaos, na němž se přiživují bojovníci Islámského státu, přičemž někteří přišli až z Iráku či Sýrie.

„Krizový oblouk“?

Na výše popsaný kontext se se často aplikuje teorie tzv. „krizového oblouku“. Tato teorie se opírá o geopolitickou koncepci studenoválečného bipolárního světa rozděleného na dva proti sobě stojící bloky. Džihádistický terorismus v „sahelském pásu“ je znázorňován jako součást homogenního oblouku, jenž se rozprostírá od arabských zemí při Rudém moři až po západní Saharu na atlantském pobřeží afrického kontinentu. O nebezpečí džihádismu se hovoří jako o globální hrozbě a všechny konflikty, probíhající na tomto území, spolu mají navzájem souviset, a dokonce mít společné rysy. Zastánci teorie krizového oblouku naznačují, že povstání, které vypukne v somálském Mogadišu, se může rozšířit jako šňůra střelného prachu až do 10 000 kilometrů vzdáleného města Nouadhibou v Mauritánii. Hypotéza „krizového oblouku“ vychází z teorie dominového efektu z dob studené války a začala se prosazovat zejména po americké intervenci do Kábulu na konci roku 2001. Washingtonští stratégové se tehdy obávali, že by se teroristé z pohraniční oblasti mezi Afghánistánem a Pákistánem mohli chtít ukrýt v saharské poušti. Americká armáda proto začala mluvit o „půlměsíci teroru“ nebo někdy také o „banánu“, který měl symbolizovat trajektorii útěku bojovníků skrze střední Asii až do Somálska či Súdánu.

Od té doby se také mluví o „Sahelistánu“, jak zní módní výraz pro terorismem prorostlý Sahel. Zrodil se příběh, podle kterého mají džihádistické skupiny v tomto regionu globální ambice, jednají koordinovaně a směřují k destabilizaci celé oblasti dominovým efektem, podobně jako roku 1975 v Indočíně, kde komunisté postupně uchvátili moc v Saigonu, Phnompenhu a Vientianu. Pojem krizového oblouku evokuje představu vzájemně souvisejících konfliktů a vytváří iluzi, že jakési centrální vedení, zřejmě kdesi na jihu Libye, strategicky koordinuje vše, od všemožných frakcí uskupení AKIM v Mali, přes bojovníky Boko Haram v Nigérii až po somálský aš-Šabáb.

Toto směšování nesourodých elementů navíc usnadňuje fakt, že mnohé džihádistické skupiny se jmenují podobně. Hojně například využívají – až zneužívají – termín Ansár, který označuje první učedníky proroka Muhammada. Dnes si tak můžete vybrat mezi Ansár bajt al-maqdís v sinajské oblasti, Džama’at ansár al muslimín fí bilád as-Súdán, což je odštěpenecká frakce nigerijských Boko Haram, nebo třeba třech stejnojmenných organizací Ansár aš-šarí’a, ovšem působících v Tunisku, Egyptě i Libyi. Jenže lexikální příbuznost v tomto případě automaticky neznamená příbuznost ideologickou, natož organizační či operační. Severomalijská skupina Ansár Dín, v jejímž čele stojí Ijád al-Ghálí, nemá zcela nic společného s bratrstvem Ansár Dín kazatele Šarífa ‘Uthmána al-Hajdarího v Bamaku nebo se společností Ansáru-d-dín působící v Lagosu, které obě prosazují nenásilné jednání.

Západ také automaticky slučuje „islamizaci“ a „džihádismus“, čímž podkládá své obavy z demografického vývoje v subsaharské Africe, kde bude výhledově žít více muslimů nežli v arabských zemích. Kolem roku 1960, kdy začala probíhat dekolonizace, žilo podle tehdejších odhadů zhruba stejně muslimů na sever od Sahary, jako na jihu, dohromady přibližně sto milionů osob. To však již zdaleka neplatí. Ve světovém měřítku dnes žije každý šestý muslim v tzv. „černé“ Africe a tento trend bude zřejmě vzhledem k pokračujícímu exponenciálnímu populačnímu růstu v této oblasti pokračovat i nadále. Porodnost muslimských žen v subsaharské Africe patří celosvětově k nejvyšším, na rozdíl od již pokročilého demografického přechodu v Maghrebu, Saúdské Arábii nebo Íránu. „Islamizace“ Afriky proto nevyplývá z jakési velkoplošné násilné konverze pod taktovkou radikálů, jak tvrdí někteří zastánci teorie „krizového oblouku“. Rostoucí počet muslimů v regionu je jednoduše zapříčiněn demografickým vývojem, který charakterizuje tendence k poklesu dětské úmrtnosti při zachování relativně vysoké porodnosti, zejména ve venkovských oblastech, které jsou v Sahelu převážně muslimské, oproti metropolím na atlantském pobřeží s křesťanskou většinou[1]. V Nigérii, nejlidnatější subsaharské zemi, by kolem roku 2050 mělo žít přes 8 % všech světových muslimů, zatímco v roce 2010 jich bylo méně než 5 %. V seznamu zemí s muslimskou většinou se tak posune na čtvrté místo s 231 miliony muslimů za Indii (311 milionů), Pákistán (273 milionů) a Indonésii (257 milionů).

Dalším zdrojem obav analytiků, kteří Sahel považují za homogenní celek a zaměňují demografický vývoj subsaharské Afriky s „globálním“ džihádistickým spiknutím, je obrovská rozloha tohoto území. Země, jimž se věnuje tato kniha, dohromady představují nesrovnatelně větší teritorium nežli to, které spravoval Islámský stát v Sýrii a Iráku, když byl na vrcholu své moci. Sahelský pás je definován klimatickými a srážkovými ukazateli a zahrnuje území sahající od Kapverdských ostrovů po Džibuti v Eritreji, někdy se do něj zahrnuje i část Etiopie a Somálska. Arabská etymologie slova „Sahel“ označuje území ohraničené jižním cípem saharské pouště až po savany na severu tropického pásu. V teorii krizového oblouku se ale především jedná o jednolitou oblast, kde volně kolují ideologie, migranti, bojovníci a zbraně, a současně o zónu pod přímým vlivem arabských zemí – Libye, Alžírska, Egypta a ropných monarchií Perského zálivu. Zastánci této představy však přehlížejí mechanismy místních rebelií, jejichž kořeny jsou striktně lokální a zatím nikdy nevyústily v útoky v Evropě nebo Severní Americe.

„Džihádismus“ jako mnohotvárný neologismus

Výzva spočívá právě v detailnější analýze složitého pozadí násilností, jichž se dopouštějí sahelská hnutí, která označujeme za „džihádistická“. Na rozdíl od teroristických buněk, jak je známe na Západě, jsou tato hnutí pevně spjata s místy, kde vznikla, a lze je proto spíše připodobnit k fenoménu partyzánských záškodníků. Neměli bychom je zaměňovat ani se státními útvary, které ve více či méně vzdálené minulosti využívaly teroristické praktiky, jako v případě Džamáhíríje Muammara Kaddáfího nebo Súdánské islámské republiky, kde našli útočiště slavní zločinci na útěku, jakými byli Usáma bin Ládin nebo Ilich Ramírez Sánchez řečený Carlos.

Na základě analýzy politických, socioekonomických, historických a demografických souvislostí se tato práce pokouší o srozumitelný výklad endogenních příčin vzniku „džihádistických“ skupin na jih od Sahary. Pro zjednodušení se soustředíme – avšak neomezujeme – na tři nejvýznamnější hnutí této „galaxie“, a sice na skupinu aš-Šabáb působící v Africkém rohu, dále na sektu Boko Haram v oblasti Čadského jezera a dále na členité uskupení Al-Káida v Islámském Maghrebu – AKIM, které se rozšířilo ze severního Mali (viz mapa s. 18). Zvěrstva, jichž se tato hnutí dopouští, jsou hojně komentována médii. Cílem následujících kapitol je proto nabídnout alternativní pohled, který osvětluje méně známé aspekty plynoucí z džihádistické hrozby. Jsou jimi zejména zločiny, kterých se dopouští příslušníci antiteroristických koalicí, slabé aparáty afrických států, složitá povaha místních politických problémů, nejednoznačnost ideologií, kterými se ospravedlňuje užití násilí jako odpověď na džihádistický terorismus, anebo rozmanitá škála důvodů, kvůli kterým se jedinci rozhodnou angažovat se v ozbrojeném odporu.

Cesta k poznání v této oblasti je velmi trnitá. Události mívají rozdílné interpretace a ty se těžko ověřují. Nezávislou investigaci ani terénní výzkum totiž nelze provádět v oblastech, které jsou, ať už z bezpečnostních důvodů či z důvodu vojenské blokády, těžko přístupné. Analytická práce probíhá pod závojem válečných lží, a když se člověk snaží porozumět vývoji jednotlivých skupin, dostane se ke zcela protichůdným verzím. Výzkumník se zdráhá rozhodnout, která verze je správná. Svědčí o tom i množství stále nevyřešených otázek. Stojí za zrodem uskupení AKIM alžírské tajné služby? Zosnoval vraždu zakladatele Boko Haram guvernér nigerijského státu Borno? Jedná somálské hnutí aš-Šabáb na základě pokynů palestinské odnože Al-Káidy?

Kromě obtížného ověřování faktů představuje další potenciální problém matoucí terminologie. Abychom usnadnili čtenářovu orientaci, připojujeme proto v závěru knihy glosář. Přívlastek „džihádistický“ se totiž zrodil poměrně nedávno a jako novotvar je ho nutné vnímat v souvislostech a používat opatrně. Masivně se rozšířil po útocích z 11. září 2001. Analytici jím začali označovat „radikální“ islám, čímž do jisté míry debatu na toto téma škatulkují a mnozí muslimové se s tímto vnímáním věci neztotožňují. Všichni džihádisté totiž ve skutečnosti nejsou násilníci a naproti tomu všichni fundamentalisté, kterým se častěji říká „salafisté“, zase nejsou džihádisty. Sunnitský svět je plný jemných nuancí. Například súfisté, kteří náleží k pověstně nejvíce tolerantní islámské tradici, „džihád“ všichni neodmítají. A jejich oponenti, kterým se říká „wahhábisté“, se zase odkazují k myšlení súfíjských lídrů, jakkoli zároveň odsuzují jejich mysticismus. Jinými slovy, musíme mít na paměti, že terminologie je tvárná, přizpůsobuje se momentálním potřebám a přetvářejí ji jak analytici, tak také stoupenci hnutí, která tito analytici studují. Podíváme-li se na slovník povstaleckých skupin a jejich lídrů, nezřídka se odkazují na lexikum koránu, ovšem s cíli zcela světskými, například když zpochybňují politickou garnituru u moci. Jenže stejnými duchovními zdroji se někdy ohánějí i jejich protivníci. Neměli bychom proto tento slovník brát doslova. To však neznamená, že bychom jej měli rovnou ze zásady odmítat či znevažovat, bez ohledu na to, zda se jedná o náboženské sémantické kategorie, ani zda je mobilizují samotní aktéři konfliktu, nebo naopak ti, kteří se je snaží analyzovat… či potírat.

Dále je nutné zdůraznit, že vzájemné vnímání té které strany konfliktu záleží na dějinném vývoji a lokálních souvislostech. Súfíjská bratrstva v západní Africe bývala tradičně součástí muslimského establishmentu a lidé je vnímají jako nositele lidového islámu, který je navázaný na místní tradice, tedy jako islám synkretický a tolerantní, ačkoli většina těchto bratrstev původně pochází z arabského světa a utvářela ideologický rámec sahelských džihádistických výbojů v 19. století. Oproti tomu ve východní Africe, kam súfismus přinesli Arabové ze Zanzibaru, Ománu nebo Jemenu, mají súfíjské řády menší vliv a dodnes jsou částečně považované za „cizí“ elementy, mimo jiné proto, že jejich adepti káží ve svahilštině, a nikoli v místních jazycích. V každém případě je nutné zacházet opatrně s koncepty tradičního „černého“ islámu, který je kladen do protikladu s jeho „radikální“ arabskou verzí. Toto chápání se rozšířilo v koloniálním období a odborníci na terorismus jej zastávají dodnes.

Pojem „džihádistický“ je obecně vzato matoucí, zejména pokud jeho pomocí pojmenováváme problémy rádoby výhradně „náboženské“, nebo když se jím označují politické skupiny bez rozdílu označované jako „islamistické“, ačkoli jejich cíle a požadavky jsou velmi různorodé. Některé tyto skupiny bezmezně ctí literu zákona, jiné propagují násilí. V Sahelu se k odkazu předkoloniálního „džihádu“ odvolávají nejen povstalecká hnutí, ale také parlamentní strany, vládní i opoziční. Chápání a přijatelnost termínu „džihád“ se velmi různí a výraz samotný má dlouhou historii. Na „džihád“ se tak lze odvolávat množstvím způsobů, podobně jako v případě „komunismu“, „liberalismu“ či „humanismu“…

O „džihádistických“ skupinách v současné Africe se hovoří jako o sektách, teroristických hnutích nebo gerilách. Nepochybně si jsou v lecčems podobné, především z hlediska fungování a ideologického smýšlení. Všechny se například uchylují k sebevražedným atentátům a odvolávají se na globální revoluci. Zkoumat tyto skupiny však neznamená je směšovat či připodobňovat, aplikovat na všechny jediný analytický mustr nestačí. Globalizace džihádistického diskurzu neznačí univerzalitu důvodů džihádistických vzpour. Se stejnou platností lze říci, že salafistická indoktrinace nevede systematicky k terorismu, ani k přijetí koherentního náboženského systému ze strany povstalců. V knize se tak soustředíme nejen na společné charakteristiky studovaných skupin, ale také na jejich vzájemné odlišnosti. Zrod a vývoj skupin jako somálský aš-Šabáb, AKIM v severním Mali nebo Boko Haram v Nigérii ve skutečnosti odpovídá společenské situaci a poměrům sil v té které oblasti, a nikoli deklarovaným odkazům na celosvětovou „islámskou revoluci“, neřkuli hypotetickým nařízením Al-Káidy nebo Islámského státu v Sýrii a Iráku.

Systémová analýza

Cílem knihy je poukázat na skutečnost, že povstalecká hnutí, která v Africe vznikají pod praporem koránu, prosperují jednak kvůli zranitelnosti tamních společností a dále kvůli neschopnosti států odpovědně spravovat území, na nichž tato hnutí působí.

Nejprve se pokusíme vyvrátit některé zavedené poznatky o islámu a o globální povaze teroristické hrozby (1. kapitola). Poté čtenáře provedeme chronologicky od předkoloniální éry až po globalizovanou současnost a postupně se budeme věnovat tematickým otázkám, konkrétně vlivu arabských zemí, náboženskému fanatismu, politickým a hospodářským aspektům džihádistických násilností a konečně neefektivnosti vojenského řešení v boji proti terorismu.

Abychom totiž pochopili fungování dnešních povstaleckých skupin, je nutné vrátit se do historie, a to přinejmenším ze dvou důvodů. Předně proto, že „džihádistické“ skupiny, jakož i velká část jejich odpůrců, se odvolávají na dějiny afrického „džihádu“ (2. kapitola). Dále proto, že exkurzí do období kolonialismu snadněji pochopíme šíři problémů, se kterými se aktuálně potýkají moderní subsaharské státy vzhledem ke svému islámskému odkazu. A sice, že národnostní ambice afrických států těsně po nabytí nezávislosti nevytěsnily politické a náboženské požadavky některých muslimů. Snahy o zavedení práva šaría nicméně od zahájení dekolonizace doposud v souvislosti s reálpolitikou a jejími tlaky většinou selhaly (3. kapitola).

Ke vzpourám, jejichž cílem je v dnešní době zavádět ve společnosti koránský řád, dochází zejména v oblastech s muslimským obyvatelstvem a slabou, autoritářskou a zkorumpovanou státní mocí, od Mali po Somálsko. Špatná správa věcí veřejných, sociální nespravedlnost a islámská kultura jsou elementy, které v součinnosti (ale nikoli odděleně) zapříčiňují násilnosti zuřící v dnešní době v sahelském pásu.

Náboženská víra sice může hrát roli při mobilizacích politického rázu, zároveň je ale nutné oprostit se od některých „konspiračních“ teorií, které neúměrně zdůrazňují vliv saúdského wahhábismu a předpokládají existenci jakési bájné „islamistické internacionály“ (4. kapitola). Sociologická analýza bojujících skupin ukazuje, že ti obyvatelé subsaharské Afriky, kteří se rozhodnou připojit k boji vedenému ve jménu náboženství, tak činí z velmi rozmanitých důvodů, aniž by přitom podléhali instrukcím z arabských zemí (5. kapitola). Analýza financování těchto hnutí dále dokládá, jak obtížné je rozlišit mezi politickými a zištnými cíli džihádistů. Pohnutkou ke vzpouře v každém případě není výhradně zločinecký prvek. V rozhodování připojit se k ozbrojencům hrají kromě chudoby jako takové do velké míry svou úlohu rovněž pocity nespravedlnosti, strach z perzekucí jakož i zoufalá majetková nerovnost (6. kapitola). Politický a kriminální rozměr získávají džihádistické protesty nejčastěji až v reakci na brutální represívní opatření. Bezpečnostní orgány často zneužívají svých pravomocí a ve slabých a autoritářských státech tak vlastně volání po rebelii legitimizují. Povstalci jsou následně nuceni uchylovat se k ilegálním praktikám, včetně nezákonného financování své činnosti. Svůj díl viny na rozmachu povstaleckých hnutí – těšících se někdy podpoře většinové společnosti – nesou nepochybně také jednání typická pro zástupce afrických bezpečnostních složek v podobě svévolného zatýkání, týrání v detenčních zařízeních nebo masivní korupce. Platí-li, že věznice bývají příliš často školou zločinu, stejně tak je možné říci, že vojenské intervence mezinárodního společenství a jejich spojenců v regionu s cílem potírat terorismus, naopak jeho hrozbu udržují při životě. Existuje množství důkazů pro to, že výlučné použití síly rozhodně není nejvhodnějším východiskem při řešení problémů politické a sociální povahy (7. kapitola).

1Ve světovém měřítku se do roku 2050 odhaduje zdvojnásobení současného počtu křesťanů, přičemž jejich poměr vůči jiným náboženským skupinám lehce klesne z 63 % na 59 %, zatímco poměr muslimů má vzrůst ze současných 30 na 35 %. Viz Conrad Hacket: The Future of World Religions. Population Growth Projections, 2010–2050, Washington DC: Pew Research Center 2015.

Tři nejvýznamnější džihádistická povstalecká hnutí v subsaharské Africe

Aš-Šabáb

„Hnutí mladých bojovníků za víru“ (v arabštině Harakat aš-Šabáb al-Mudžáhidín), zkráceně nazývané aš-Šabáb, je tvořeno různými radikálními skupinami, z nichž některé se hlásí k Al-Káidě. Vzdáleně navazuje na radikální ozbrojenou islamistickou stranu Al-Ittihád al-Islámí („Islámská unie“), která se v Somálsku zformovala po pádu diktatury generála Siada Barreho v roce 1991, načež se v roce 1997 sama rozpustila.

V roce 2006, kdy se moci v Mogadišu chopila strana Svaz islámských soudců (v somálštině Midowga Maxkamadaha Islaamiga), působila nejprve organizace aš-Šabáb jako domobrana. Její členové se tehdy těšili relativní přízni obyvatel, neboť z hlavního města vyhnali ozbrojené gangy a zajistili znovuotevření přístavu a letiště. Ty byly od roku 1991 zavřené kvůli neutuchajícím bojům jednotlivých mogadišských warlordů, kteří si nárokovali jejich správu. To však neznamená, že by většinová společnost schvalovala jejich zcela nekompromisní, wahhábismem inspirovaný výklad náboženských norem. Hnutí získalo určitou „národní“ legitimitu poté, co začalo partyzánsky bojovat proti etiopským vojenským silám, které koncem roku 2006 podnikly vpád do jižního Somálska a svrhli vládu Svazu islámských soudců.

Skupina postupně rozšířila svou činnost do sousedních zemí, které se zapojily do vojenských operací Africké unie, tedy do Ugandy a zejména do Keni, jejíž armáda od roku 2011 působí v jižním Somálsku. V čele hnutí v dané době působili Aden Hashi Farah „Ayro“ a Moktar Ali Zubeyr (alias Ahmed Abdi Godane), oba velitelé zahynuli při amerických leteckých útocích, první jmenovaný v roce 2008, druhý v roce 2014. Členové hnutí se stáhli do oblastí Kismayo a Brava jižně od hlavního města Mogadišo, od roku 2009 však vyhlásili válku novému somálskému prezidentovi Sharifu Ahmedovi, který patřil k umírněnému křídlu Svazu islámských soudců. V roce 2012, kdy začala ztrácet své pozice ve prospěch jednotek Africké unie, se organizace přihlásila k Al-Káidě, aby pozvedla svou mezinárodní prestiž.

Hnutí aš-Šabáb se během let radikalizovalo. Vzrostl počet jimi spáchaných sebevražedných atentátů, ale také se v důsledku osobních i strategických rozepří rozštěpilo na několik frakcí. Příkladem je Hassan Dahir Aweys, který nejprve bojoval jako džihádista za skupinu Al-Ittihád al-Islámí a předsedal výkonné radě (šúrá) Svazu islámských soudců v roce 2006. V roce 2009 založil organizaci Hizbu-l-islám (Islámská strana), ale již v roce 2010 jej jeho souputníci z regionální buňky hnutí aš-Šabáb v oblasti Kismayo odstavili od funkcí. Vznikly dva protichůdné tábory. Na jedné straně zastánci světové islámské revoluce v duchu Al-Káidy, na straně druhé nacionalisté, jejichž cíle byly spíše lokální a kteří usilovali o získání moci v Somálsku. V rámci vnitřních čistek tak v roce 2013 zlikvidovali stoupenci Ahmeda Abdi Godana dlouholetého lídra hnutí, jímž byl Ibrahim Haji Jama Mead, přezdívaný „Afghánec“. Hnutí aš-Šabáb je od té doby nadále aktivní v jižním Somálsku, na severu sousední Keni a v menší míře také na západě Etiopie.

Boko Haram

Původně bezejmenná sekta se zrodila kolem roku 2002 v kanurijské oblasti nigerijského federálního státu Borno na severovýchodě země v oblasti Čadského jezera, kde se střetávají hranice Nigérie, Nigeru a Kamerunu. Organizace se vyznačovala tvrdým, neústupným postojem k jinak smýšlejícím muslimům. Vize jejího zakladatele a duchovního lídra Muhammada Júsufa (1970–2009), původem z města Maiduguri, spočívala v nastolení Islámského státu v Nigérii a důsledném uplatňování jeho radikální verze právního systému šaría.

Mladý kazatel patřil nejprve k učedníkům wahhábismem inspirovaného hnutí Džamá’at izálat al-bid’a wa iqámat as-sunna, tedy „Společenství pro vymýcení neblahých inovací a pro obnovu pravé víry“, které v regionu začalo působit roku 1978. Zkráceně se této skupině říkalo Izála, což v arabštině i hauštině znamená „vymýcení“. Júsuf se však s tímto hnutím v roce 2005 rozešel, neboť je podezíral z kompromitujících styků se zkorumpovanými představiteli nigerijského státu. Hnutí Izála naopak budoucího lídra Boko Haram odvrhla s tím, že nemá příslušné diplomy, které Saúdská Arábie pro výuku islámu vyžaduje.

Po mimosoudní popravě Muhammada Júsufa nigerijskou policií v roce 2009 se ze sekty stala ilegální teroristická organizace. Otěže skupiny „Kongregace Prorokových společníků za propagaci sunnitské tradice a svaté války“ (Džamá’at ahli-s-sunna li-d-da’wat wa-l-džihád) převzal samozvaný imám Abubakar Shekau a my ji dnes známe spíše pod přezdívkou Boko Haram (což znamená „západní vzdělání je rouhání“), byť sekta sama tento název odmítá.

Když nigerijská vláda v roce 2013 vyhlásila nouzový stav a zřídila polovládní milice, začala sekta vraždit civilisty pro výstrahu, aby je odradila od spolupráce s bezpečnostními složkami státu. V roce 2014 Boko Haram proslavil únos školaček z městečka Chibok. Organizace postupně stupňovala svou kriminální činnost. Začala podnikat bankovní přepadení, vydírala obchodníky a unášela významné osobnosti nebo západní cizince, ačkoli těch už tehdy v oblasti mnoho nezůstalo. Poté, co sekta přišla o svého charismatického lídra Muhammada Júsufa, se také rozštěpila, neboť část členů nesouhlasila s brutálními praktikami Abubakara Shekaua a zazlívala mu, že zabíjí převážně muslimy. Zatímco se formovala mezinárodní antiteroristická koalice sdružující vojenské jednotky Nigérie, Čadu, Nigeru a Kamerunu, přihlásila se část sekty k organizaci Islámský stát (IS) a počátkem roku 2015 se přejmenovala na „Provincii Islámského státu v Západní Africe“ (Wilájat Gharb Ifríqijá).

Al-Káida v islámském Maghrebu (AKIM)

O původu uskupení AKIM panují od roku 2007, kdy se přihlásilo k Al-Káidě, četné spory. Po prvotním působení v Alžírsku se usadilo v severním Mali. Podle dostupných, avšak těžko ověřitelných zdrojů, se jedná o nástupnickou organizaci salafistické skupiny GSPC (Groupe salafiste pour la prédication et le combat), která je sama odnoží Ozbrojené islámské skupiny GIA (Groupe islamique armé). Skupina GIA se zrodila jako protestní hnutí poté, co alžírská armáda zrušila volební vítězství politické strany Islámská fronta spásy FIS (Front islamique du salut) v parlamentních volbách roku 1991. K růstu uskupení a jeho následnému přesídlení do severního Mali přispěly, podle některých analytiků, infiltrační manévry alžírských tajných služeb.

Do jejího čela se postavil emír Abdelmalek Droukdel a nejznámější vojenský lídr Mochtár Belmochtár. Uskupení AKIM pod jejich velením pokračovalo v útocích v Alžírsku, současně se však jeho pole působnosti rozšiřovalo směrem do Mauritánie a Nigeru. Díky svému stabilnímu stanovišti v severním Mali podpořilo rovněž tamní tuarežské separatisty. Spolu se spojeneckým hnutím Ansár Dín (Obránci víry), jež vede Ijád al-Ghálí, využili roku 2012 předáci uskupení AKIM nepokojů v Bamaku a vojenského svržení prezidenta Amadoua Toumaniho Tourého k tomu, aby ovládli město Timbuktu, odkud se tehdy malijská armáda stáhla.

Podobně, jako v případě sekty Boko Haram či hnutí aš-Šabáb, se ani uskupení AKIM nevyhnulo vnitřní pnutí. V roce 2011 se nejprve oddělilo Hnutí pro jednotu a džihád v západní Africe – MUJAO (Mouvement pour l’unicité et le djihad en Afrique de l’Ouest – Džamá’at at-tawhíd wa-l-džihád garbi Afriqqíja). Tvořili jej zpočátku většinou bojovníci černé pleti působící v Mauritánii a Západní Sahaře, kterým nevyhovovalo poručnictví alžírských Arabů. Koncem roku 2012 vznikla odtržením skupina Signatářů krví (Al Muwaqqi’ún bi-d-damm). Vedl ji Mochtár Belmochtár, kterého v závěru roku 2013 Droukdel zbavil velení jeho katíby (katíba – společenství), a sice za neposlušnost. Belmochtárovi Signatáři se záhy spojili s hnutím MUJAO, které mezitím uchvátilo moc v malijském městě Gao. Vznikla tak nová organizace, Al-Múrabitún (ve významu „obránci pevnosti“), jejíž název odkazuje na prestižní berberskou dynastii Almorávidů, která v 11. a 12. století ovládala území sahající od západního cípu Sahary až po Pyrenejský poloostrov. Roku 2015 se část členů přihlásila k Islámskému státu, zatímco Mochtár Belmochtár se svými muži reintegroval uskupení AKIM.

Francouzská vojenská intervence na severu Mali, zahájena jako operace Serval v roce 2013, nezastavila činnost bojovníků Al-Káidy v islámském Maghrebu. Organizace se rozprskla po bezmezném území saharských dun a naopak rozšířila svůj akční rádius, neboť spáchala útoky v Burkina Fasu, Pobřeží slonoviny nebo Tunisku. Od roku 2016 dokonce společný západní nepřítel přiměl některé znepřátelené frakce k usmíření a společným podpisům prohlášení.

Kapitola první
Překonat stereotypy o šíření islámu v subsaharské Africe

Abychom porozuměli „džihádu“ v Sahelu, musíme nejprve uvést na pravou míru některá klišé týkající se islámu v subsaharské Africe. K tomuto tématu se totiž vztahuje množství stereotypů. Pojmem „džihádismus“ například často označujeme výlučně problém radikalizace, terorismu a fanatismu a připisujeme jej vlivu, jaký má islám na vzory chování a na správu věcí veřejných. Tímto způsobem džihádismus s oblibou interpretují také politici na pravé i levé části politického spektra v Evropě i Americe, neboť zaměňují obranu svých demokratických hodnot s konceptem střetu civilizací. Tvrdí, že Afrika je obětí plíživé, více či méně vynucené islamizace, jejímiž nejviditelnějšími příznaky jsou terorismus a salafismus.

Ozbrojená hnutí, která v Sahelu bojují pod praporem koránu, se však ve skutečnosti snaží v první řadě napravit „špatné“ muslimy, a nesnaží se konvertovat k islámu křesťanské menšiny. Na rozdíl od nejčastěji sdíleného názoru je tak „islamizace“ Afriky, přísně vzato, velmi relativní fenomén. Z kvantitativního hlediska jsou na jih od Sahary početnější křesťané a jejich procento v populaci vzrostlo od počátku kolonizace v 19. století mnohem rychleji než u muslimů. Nárůst počtu muslimů je navíc v absolutních číslech daný demografickou tendencí spíše než činností proselytických hnutí, bez ohledu na jejich povahu či sklony manipulovat statistickými údaji o příslušnosti k jednotlivým náboženstvím. Současný vývoj poměru jednotlivých vyznání souvisí zejména s poklesem dětské úmrtnosti a vysokou porodností žen v oblasti sahelského pásu.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Africký džihád.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.