Přeložila:

JANA PACNEROVÁ

J. R. Ward: Odhalený milenec

Vydání první

Copyright © 2021 by Love Conquers All, Inc.

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4, www.baronet.cz v roce 2022 jako svou 2496. publikaci

Přeloženo z anglického originálu Lover Unveiled, vydaného nakladatelstvím Gallery Books, a Division of Simon & Schuster, Inc., New York 2021

Český překlad © 2022 Jana Pacnerová

Odpovědná redaktorka Marie Kejvalová

Korektorka Daniela Čermáková

Ilustrace na přebalu © 2022 Emil Křižka

Přebal a vazba Ricardo a Baronet

Sazba a grafická úprava Ricardo

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-1775-5 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-1776-2 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2022

J. R. Ward

ODHALENÝ

MILENEC

Devatenáctý díl

románového cyklu

BRATRSTVO ČERNÉ DÝKY

Věnováno:

Vám oběma.

Cestovatelům, kteří se konečně

dostali tam, kam patří.

Vítejte doma.

PODĚKOVÁNÍ

Přemnohé díky patří čtenářům knih o Bratrstvu černé dýky! Je to dlouhá, báječná, zajímavá cesta a nemůžu se dočkat, co se příště stane ve světě, který všichni milujeme. Taky bych ráda poděkovala Meg Ruleyové, Rebecce Schererové a všem z JRA a Hannah Braatenové, Andrewu Nguyenovi, Jennifer Bergstromové a celé rodině z Gallery Books a Simon & Schuster.

Team Waud – všechny vás miluju. Doopravdy. A jako vždycky všechno dělám s láskou a obdivem ke své rodině, původní i adoptované.

Jo, a děkuju Naamah, mému spisovatelskému psovi číslo 2, který se na mých knihách nadře stejně jako já! A taky Archiballovi!

SLOVNÍČEK POJMŮ A VLASTNÍCH JMEN

ahstrux nohstrum

Soukromá stráž s oprávněním zabíjet, která je do své funkce jmenována králem.

ahvenge

Čin, jímž je vykonána smrtící odveta; typicky je prováděn milovaným.

Bratrstvo černé dýky

Elitně vycvičení upíří válečníci, kteří chrání svou rasu proti Vyhlazovací společnosti. Díky selektivnímu křížení v rámci svého druhu jsou bratři obdařeni mimořádnými tělesnými i duševními schopnostmi a rychlou regenerací organismu. Zpravidla nejsou pokrevně spřízněni a za členy Bratrstva je jmenují stávající členové. Jsou od přírody agresivní, tajnůstkářští, spoléhají sami na sebe a žijí stranou řadových upírů. S příslušníky jiných kast se stýkají jen výjimečně, především když se potřebují nakrmit. V říši upírů, kde o nich koluje řada legend, jsou zbožně uctíváni. Smrt jim může způsobit pouze vážné zranění, například střelná rána nebo probodnutí srdce.

bezduchý

Člověk zbavený duše, který pronásleduje a vyhlazuje upíry, člen Vyhlazovací společnosti. Bezduchého lze zabít pouze bodnou ranou do hrudi v místě, kde míval srdce; jinak jsou nesmrtelní. Nepijí, nejedí a nejsou schopni pohlavního styku. Vzhledem k tomu, že jejich pleť, veškeré ochlupení i duhovky časem ztrácejí pigment, jsou plavovlasí, bledí a mají světlé oči; voní po kojeneckém zásypu. Po uvedení do řádu Omegou uschovají na bezpečné místo keramický hrnek, v němž je uloženo jejich srdce, které jim bylo vyjmuto při iniciaci.

cohntehst

Konflikt mezi dvěma upíry soupeřícími o právo milovat se s upírkou.

Dhund

Peklo.

doggen

Podle hierarchie v upíří společnosti příslušník kasty služebnictva. Svým pánům slouží v duchu konzervativních zvyklostí a dodržují formální společenská pravidla chování i oblékání. Denní světlo jim neublíží, ale poměrně rychle stárnou. Průměrná délka života doggenů činí pět set let.

ehros

Vyvolená vyškolená v oblasti sexuálního umění.

exhile dhoble

Zlé nebo prokleté dvojče, to, které se narodí jako druhé.

ghardian

Strážce jedince. Existují různé stupně ghardianů, přičemž nejmocnější je whard, jemuž je svěřena do péče upírka, na niž se vztahuje sehkluze.

glymera

Společenské jádro upírské aristokracie, zhruba odpovídající anglické společenské smetánce z období regentství (začátek 19. století).

hellren

Upír mužského rodu spojený manželským slibem s upírem ženského rodu. Muži můžou mít i více manželek.

hyslop

Výraz označující selhání úsudku, jež zpravidla bývá důsledkem ohrožení mechanických funkcí vozidla nebo jiného motorizovaného dopravního prostředku. Kupříkladu když někdo nechá klíče v autě, které zůstane přes noc zaparkované před domovem rodiny, načež je řečené auto ukradeno.

chrih

Ve Staré řeči symbol ctihodné smrti.

Krypta

Posvátná hrobka Bratrstva černé dýky, využívaná jednak k obřadům a jednak jako úložiště keramických nádob bezduchých. Rituály konané v Kryptě zahrnují zasvěcení, pohřby a kázeňská řízení s bratry. Na posvátnou půdu mají přístup jen členové Bratrstva, Stvořitelka nebo uchazeči o přijetí mezi válečníky.

leahdyr

Mocný a vlivný jedinec.

leelan

Výraz něhy a lásky (volně přeloženo „nejdražší“).

lewlhen

Dar.

lheag

Uctivý výraz, jímž sexuálně podřízený subjekt oslovuje dominantní osobu.

Lhenihan

Bájný tvor, vyhlášený svou sexuální náruživostí. V moderním slangu označení muže nadpřirozených rozměrů a sexuální výkonnosti.

lys

Mučicí nástroj používaný k odstranění očí.

mahmen

Matka, používáno jako označení skutečného stavu i jako výraz náklonnosti.

mhis

Kamufláž určitého hmotného prostředí; vytvoření iluzorního pole.

nalla (ž. r.) nebo nallum (m. r.)

Lichotivé označení, znamená „milovaná/milovaný“.

newling

Nedotčená mužem; panna.

období potřeby

Doba plodnosti upíra ženského pohlaví. Obvykle trvá dva dny a provází ji silná sexuální touha. Poprvé nastupuje přibližně pět let po proměně a poté vždy jednou za dekádu. Jsou-li upíři mužského rodu v blízkosti ženy, která prochází obdobím potřeby, do určité míry na ni reagují. Tato perioda může být velmi nebezpečná, protože mezi soupeřícími muži často dochází ke rvačkám, zejména pokud dotyčná žena nemá druha.

Omega

Ďábelská tajemná postava mužského principu, která pronásleduje a hubí upíry ze zášti vůči Stvořitelce. Existuje v nadčasové říši a disponuje obrovskou mocí, neovládá však zázrak stvoření, ani nedokáže vdechnout nový život.

otrok krve

Upír mužského nebo ženského rodu, který je nucen poskytovat krev jinému příslušníkovi své rasy. Od tohoto zvyku se většinou upustilo, nicméně ho zákon nezakazuje.

phearsom

Výraz označující potenci mužských pohlavních orgánů. V doslovném překladu přibližně „zaslouží si vstoupit do lůna ženy“.

princeps

Nejvyšší stupeň upíří aristokracie, nad nímž stojí jen členové První rodiny nebo Vyvolené Stvořitelky. Nositel tohoto titulu se s ním musí narodit; titul nemůže být udělen.

proměna

Klíčový okamžik v životě upíra, kdy se on nebo ona mění v dospělého příslušníka rasy. Poté se musí živit krví jedince opačného pohlaví, aby přežil, a nesmí se vystavovat slunci. K proměně dochází zpravidla po dovršení pětadvacátého roku života. Někteří upíři, především muži, proměnu nepřežijí. Před proměnou je upír zesláblý a netečný, nejeví zájem o sex a nedokáže se dematerializovat.

První rodina

Král a královna upírů včetně všech jejich případných potomků.

pyrokant

Označuje kritickou slabinu konkrétního jedince. Může být vnitřní, například závislost, nebo vnější, například milenec.

rahlman

Spasitel.

rythus

Rituální způsob usmíření či nápravy, jejž navrhuje ten, kdo urazil druhou osobu nebo spáchal přestupek. Je-li nabídka rythu přijata, poškozený vybere zbraň, již použije proti provinilci, který nemá možnost obrany.

sehkluze

Stav určité izolace či odloučení, který král uděluje upírce na základě žádosti jejích rodinných příslušníků. Na upírku dohlíží poručník, whard, zpravidla nejstarší člen její domácnosti, který má ze svého titulu právo rozhodovat o způsobu jejího života a dle vlastního uvážení jí buď zcela, nebo částečně může zabránit v kontaktu s okolním světem.

shellan

Upír ženského rodu spojený manželským slibem s upírem mužského rodu. Vzhledem k silně majetnickému chování zadaného muže mívají ženy pouze jednoho druha.

Stín

Nadčasová říše, v níž se mrtví setkávají se svými blízkými a kde tráví věčnost.

Stvořitelka

Tajemná síla ženského principu, která uděluje privilegia, je rádkyní krále a správkyní upířích archivů. Žije v nadčasové říši a je obdařena nesmírnou mocí. Ovládá umění stvoření, které uplatnila při zrodu populace upírů.

symphath

Poddruh upíra; mimo jiné je charakterizován též schopností a touhou manipulovat s emocemi druhých (např. výměna energie). Historicky byli symphathové diskriminováni a v určitých obdobích na ně upíři pořádali štvanice. Jsou na pokraji vyhynutí.

talhman

Zlá stránka jednotlivce. Tmavá skvrna na duši, která se dere na povrch.

trahyner

Oslovení používané mezi dvěma upíry mužského rodu, kteří vůči sobě navzájem chovají hluboký obdiv a přízeň; volně přeloženo „milovaný přítel“.

upír

Příslušník druhu odlišného od jedinců Homo sapiens. Aby upíři přežili, musí pít krev opačného pohlaví. Naživu je udrží i lidská krev, ale takto nabytá síla rychle pomíjí. Po proměně, k níž dochází kolem dvacátého pátého roku života, se upíři nesmějí vystavovat slunci a pravidelně se musí krmit krví. Po kousnutí upírem ani po smíšení krve obou druhů se člověk v upíra nemění, avšak jsou známy vzácné případy, kdy došlo ke zkřížení upíra s jinými druhy. Upíři se můžou kdykoli dematerializovat, ale při této činnosti se musí plně soustředit a oprostit se od veškerých emocí; nesmějí s sebou přenášet těžké předměty. Dokážou odstranit z lidského mozku vzpomínky, ale jen pokud jsou krátkodobé. Upíři se dožívají až tisíce let, někdy i déle.

urozený

Nejvyšší šlechtická hodnost mezi upíří aristokracií, hned po První rodině nebo Vyvolených ve službách Stvořitelky. Titulu se nabývá narozením, nikoli propůjčením.

Vyhlazovací společnost

Řád zabijáků vytvořený Omegou za účelem vyhlazení populace upírů.

Vyvolená

Upírka, vychovávaná podle přísných pravidel, předurčená do služeb Stvořitelky. Tyto ženy pocházejí z urozených rodin a jsou založeny spíše duchovně než světsky. S muži se nestýkají vůbec nebo jen zřídka, ale v zájmu zachování aristokratické rodové linie se můžou provdat za válečníka, kterého vybírá Stvořitelka. Umí předpovídat budoucnost. Kdysi se jejich krví krmili nezadaní členové Bratrstva, ale samotní bratři tuto zásadu zrušili.

wahlker

Poutník. Jedinec, který zemřel a vrátil se do života ze Stínu. Wahlkerům se dostává velké úcty a jsou ctěni a váženi pro námahu, kterou podstoupili.

whard

Kmotr nebo kmotra jedince.

KAPITOLA PRVNÍ

Obchodní třída a Třicátá Avenue

Centrum Caldwellu, stát New York

Osmačtyřicet minut předtím, než byl Ralphie DeMellio zavražděn, žil ještě svým životem.

„Máš to v kapse,“ říkal jeho kámoš, zatímco třel Ralphiemu nahá ramena. „Ty to kurva dokážeš, jsi netvor, jsi kurva netvor!“

Ralphie a jeho parta byli v šestém podlaží parkovací garáže, plné olejových skvrn a odpadků namísto oldsmobilů a lincolnů. Opuštěná budova byla jak přiblblý betonový prádelník s prázdnými zásuvkami a v téhle části Caldie nezůstala žádná stavba dlouho osamělá. Nazdárek, BKC. Bare Knuckle Conquests byla jediná legální podzemní zápasnická aréna v jižní části státu New York a zápas, konaný dnes večer, byl důvodem, proč tu byli on, jeho bráchové a pět set fanoušků z Instáče.

Ještě pár selfíček a bude to jako ve frontě na dopravním inspektorátu.

BKC byl špičkový podnik a Ralphie jako současný šampion vydělával sakra špičkové prachy – pokud někdo z těch blbců s kamerami ve foťácích neprozradí lokalitu, kde se nalézají. A přiznejme si, to bylo málo pravděpodobné.

„Kde je koks?“

Natáhl ruku a hnědá lahvička mu přistála v dlani jako chirurgický nástroj. Vsrknul do nosních dutin dvě dávky prášku a oči mu hned začaly přeskakovat po tvářích v davu. Na druhém konci podlaží panovala nervozita, fetovalo se a uzavíraly se sázky s bookmakery organizátora. Všehovšudy jen tři kola, minuty boxu holýma rukama ho dělí od zabijáckého závěru, který se od něj očekává.

Sázka na Ralphieho se téměř rovnala jistotě.

Ještě neprohrál ani jeden zápas, i když měl svaly jako tenké špagátky a kouřil spoustu trávy. Ale jedna věc tu sakra byla. Ti vazouni s bicepsy jako balvany a rosolovitými břichy byli působiví, jen když nehybně stáli. Jak je rozhýbete, nemají rovnováhu ani rychlost a postřeh asi takový, jako by viděli dvojmo. Pokud Ralphie nepřestával poletovat kolem jako moucha na lejně, byl nezasažitelný a mohl zapracovat pravým hákem.

„Jsi dobrej, Ralphie. Jsi kurva dobrej!“

„Jo, je to tak, Ralphie, jsi nejlepší!“

Jeho štáb tvořilo pět kluků ze sousedství. Vyrůstali spolu a všichni byli příbuzní, jejich rodiny připluly na Ellis Island před dvěma generacemi a vypadly z Hell’s Kitchen hned, jak si to mohly dovolit. Malá Itálie v Caldie byla trochu jiná než ta na Manhattanu, a jak vždycky říkal Ralphieho otec, nevěř nikomu, koho neznáš, a nikoho neznáš, dokud nemůžeš k němu domů.

A v Ralphieho týmu byla ještě jedna osoba.

„Kde je?“ Ralphie se rozhlédl. „Kde…“

Chelle byla vzadu u meďoura třídy G, pózovala jako dívka z Pirelliho kalendáře, lokty na kapotě, jeden podpatek zabodnutý do ráfku pneumatiky. Hlavu měla zakloněnou, fialové konečky černých vlasů se dotýkaly metalické barvy, růžové rty měla pootevřené a zírala nahoru do prázdna. Noc byla mrazivá, protože v těchto končinách byl duben ještě pořádná mrcha, ale jí to bylo fuk. Od pasu nahoru na sobě měla jen korzetový živůtek a od pasu dolů to nebylo o moc lepší.

Saaaakra. Jsou jí vidět ty kérky nahoře na stehnech. A na oblinách ňader. A vytetovaný rukáv na levé paži.

Vždycky si odmítala nechat vytetovat jeho iniciály.

Už byla taková.

Jako by na sobě ucítila jeho pohled, Chelle zvolna otočila hlavu. Pak si špičkou jazyka olízla rty.

Ralphiemu sjela ruka k předku džínů. Nebyla ten typ ženské, jakou přivedete domů ukázat matce, a to byl prvotní důvod, proč ji začal šukat. Ale byla chytrá a měla vlastní kadeřnický salon. Nekontrolovala mu telefon. Nevadilo jí, když si vyrazil s kámoši. Měla vlastní peníze, nikdy po něm sakra nic nechtěla a přitom měla i jiné možnosti, horu možností.

Muži o ni stáli.

Ale přesto chodila s ním. A bez ohledu na to, jak vypadala, nevyjížděla po jeho partě. Nebyla dávačka, a kdyby ji někdo obtěžoval? Stačilo málo a vykopla by mu zuby.

Takže jo, i po roce byl do ní Ralphie celý pryč.

Až do té míry, že mu bylo jedno, co si myslí ostatní, včetně jeho tradiční italské matky. Pokud šlo o něj, Chelle byla materiál na manželku a na ničem jiném sakra nezáleželo.

„… máš to v kapse, Ralphie…“

Aby toho řiťoleza umlčel, položil Ralphie chlapci dlaň doprostřed hrudi a odstrčil ho. „Momentík.“

Jeho parta věděla, k čemu se chystá, a tak se otočili čelem k davu a zůstali stát těsně u sebe, rameno na rameni.

A Chelle sakra dobře věděla, co má za lubem.

Géčkový meďour byl zaparkovaný zadkem ke zdi, mezi zadním nárazníkem a hnusnou betonovou zdí garáže zbývalo půl metru místa. Chelle vůz obešla a zaujala pozici, opřela se zády o hranaté zadní dveře mercedesu a prohnula se. V podpatcích byla stejně vysoká jako Ralphie, a když spustila víčka a ňadra jí napínala krajkový okraj korzetového živůtku, zadívala se mu přímo do očí.

Ralphiemu bušilo srdce rychle, ale usmál se zvolna, když položil dlaně na její útlý pas. „Chceš to?“

„Jo. Udělej mi to.“

Ralphie si rozepnul zip džínů a přejížděl se dlaní, zatímco ji líbal na hrdlo. Protože jí nechtěl rozmazat rtěnku. To přijde až později, až dá do držky tomu, kdo si to na něj dneska zkusí. Ale nechtěl jezdit s autem bahnem a nechtěl si zaneřádit ženskou na veřejnosti.

Chelle si odtáhla tanga stranou, opřela se jehlovým podpatkem o beton a on do ní začal pumpovat, přičemž se držela jeho nahých ramen.

Sex byl parádní. Protože se ukázalo, že když si ženské váží? Všechno bylo hned rajcovnější.

Ralphie ji zvedl, aby mu mohla ovinout obě nohy kolem boků, a zavřel oči. Bojové vzrušení, koks, Chelle, nový géčkový meďour za prachy, co vydělával v BKC, to všechno tvořilo energii, která mu proudila v žilách. Je chlap. Je netvor. Je…

Ralphie začal vrcholit a byl by zařval, ale nechtěl, aby lidi takhle viděli jeho holku. Místo toho zatínal zuby a pevně držel, spustil hlavu k navoněné šíji Chelle a cedil kletby mezi sevřenými čelistmi.

A pak už to musel říct.

„Miluju tě, já tě kurva miluju,“ hekal.

Byl do té holky úplně blázen, vrcholil, vrcholila spolu s ním… až si ani nevšiml, kdo je pozoruje ze tmy na vzdálenost asi šesti metrů.

Kdyby ano, byl by sbalil svou životní lásku i celou partu a svištěl by odtud, až by po nich zbyla jen šmouha na asfaltu.

Osud však většinou vychází spíš z toho, co člověk neví.

A někdy je lepší nevědět předem o nevyhnutelnosti, která má na sobě vaši adresu.

Jde z ní moc velká hrůza.

KAPITOLA DRUHÁ

Crandall Avenue 2464

Sedmnáct kilometrů od centra města

Mae, pokrevní dcera Sturtova a pokrevní sestra Rogerova, si natáhla kabát a nemohla najít kabelku. Malý ranč moc schovávaček nenabízel a našla tu věc – hurá – i s klíči na pračce u dveří do garáže. No jasně. Včera večer si přinesla všechno nezbytné a ztratila nad tolika zavazadly kontrolu. Kabelka jí spadla na dlaždicovou podlahu a Mae měla jen tolik energie, aby se shýbla a zvedla ji. Odnést tu parádu značky Michael Kors do kuchyně už na ni prostě bylo moc.

Dál než k víku pračky se nedostala.

Popadla kabelku a zkontrolovala, že přetržené ucho ještě pořád drží na zavíracím špendlíku, kterým ho připevnila. Jo. Drží to. Nejspíš by se měla vydat do T. J. Maxx a koupit si náhradní kabelku, ale kdo má na to čas. Kromě toho v domácnosti její rodiny vždycky platila mantra „ani zrno nazmar“.

Ještě když byli rodiče naživu.

„Telefon. Potřebuju…“

Našla iPhone 6 v kapse džínů. Poslední kontrola? Pepřák, který vždycky nosila u sebe.

Zastavila se u zadních dveří a naslouchala panujícímu tichu.

„Nebudu pryč dlouho,“ zavolala. Ticho. „Hned se vrátím.“

Další ticho.

S pocitem porážky svěsila hlavu a vyklouzla do garáže. Ocelové dveře se za ní zabouchly, zamkla měděnou západku klíčem a stiskla tlačítko automatického otevírání. Stropní světlo se rozsvítilo, panely se vysouvaly v kolejnicích a kousek po kousku se zjevovala studená, deštivá noc.

Její auto bylo osm let staré, Honda Civic barvy zimních mraků. Nastoupila a zachytila slabý závan nafty. Kdyby byla člověk, a ne upír, patrně by si toho nevšimla, ale tomu pachu se nedalo uniknout. Nebo co to bylo.

Skvělé. Další dobrá zpráva.

Nastartovala, zařadila rychlost, šlápla na plyn a vysunula se na příjezdovou cestu. Otec jí vždycky říkal, aby do garáže couvala a byla tak připravená pro případ, že by musela nakvap vypadnout. V případě požáru, například. Nebo útoku bezduchých.

Ach, to byla smutná ironie.

Zadívala se do zpětného zrcátka a čekala, až se dveře garáže zase zavřou, než zahnula tichou ulicí doprava a vyrazila. Všichni lidé byli na noc doma, potmě zalézali, nabíjeli baterky, než se s návratem slunce budou muset vrátit do práce a do školy. Nejspíš bylo divné žít v takové blízkosti jiného živočišného druhu, ale nikdy nic jiného nepoznala.

Stejně jako krása, i podivnost je relativní pojem.

Severní cesta byla šestiproudová výpadovka do centra a z centra Caldwellu. Počkala, dokud se na ní neocitla a nepokračovala v cestě devadesátkou, než vyndala telefon a uskutečnila hovor. Zapnula si hlasitý odposlech a iPhone položila do klína. Její staré auto nemělo bluetooth a nehodlala riskovat, že by ji kvůli telefonování zastavili policajti…

„Haló? Mae?“ zazněl vetchý, kolísavý hlas. „Už jedeš?“

„Jedu.“

„Vážně bych radši, kdybys to nemusela dělat.“

„To bude dobré. Nemám strach.“

Lhát bolelo, skutečně bolelo. Jenže co jiného mohla říct?

Zůstaly ve spojení, i když nemluvily, a Mae si v duchu představovala stařenu, jak sedí vedle ní v autě, oděná ve vyšívaném domácím kabátku a růžových trepkách, jaké nosívala Lucille Ballová v seriálu Miluji Lucy. Jenže Tallah byla skoro nepohyblivá i s holí. Rozhodně by neměla elán na to, co přijde.

Sakra, ani Mae si nebyla jistá, jestli to zvládne.

„Víš co dělat?“ zeptala se Tallah. „A zavoláš mi, hned jak se vrátíš do auta?“

Bože, ten hlas byl čím dál slabší.

„Ano. Slibuju.“

„Mám tě ráda, Mae. Dokážeš to.“

Ne, nedokážu. „Taky tě mám ráda.“

Mae zavěsila a promnula si pálící oči. Ale pak se soustředila na výjezdy. Čtvrtá ulice? Tržní ulice? Byla nervózní, aby nepřejela ten, který potřebuje, a nesjela z dálnice příliš brzy. Motala se spletí jednosměrek, až našla Obchodní třídu a držela se na ní, čísla kolmých avenue na nárožích stoupala od desítek až přes dvacítku.

Když přejela třicítku, komerční hodnota nemovitostí strmě klesla, staromódní kancelářské budovy byly všechny zabedněné, restaurace a obchody opuštěné. Jediná auta kolem buď pouze projížděla, nebo to byly vykradené vraky, a chodec ani jeden. Popraskané chodníky poseté sutí byly prázdné, a nejen proto, že duben na severu státu New York byl dosud nehostinný.

Ztrácela víru v celý plán, když dorazila k prvnímu z několika napěchovaných parkovišť.

A Ježíši, čím byla naplněná!

Vozidla – protože rozhodně nevypadala jako obyčejné sedany a hatchbacky – byla buď černá, nebo neonově zářivých barev a podobala se japonským anime, samé aerodynamické úhly a vyvýšené nárazníky.

Je na správném místě…

Houby. Nepatří sem, ale je tam, kde musí být.

Mae zajela na třetí parkoviště podle téže teorie, kterou se řídila už předtím na dálnici: kdyby jela dál, mohla by přejet. A jakmile se ocitla v jednoblokové ohradě ze zrezivělého drátěného pletiva, musela zajet až do zadní řady, než našla volné místo. Když pomalu projížděla kolem nich, lidé, kteří patřili k těm nóbl závoďákům – obdoby Jakea Paula a Tany Mongeauové – se na ni dívali jako na knihovnici, která zabloudila na technoparty.

To ji rozesmutnilo, ačkoliv ne proto, že by ji zajímalo, jaký názor na ni má nějaká parta lidí.

To, že vůbec něco věděla o lidských influencerech, byla Rogerova zásluha. A vzpomínku na to, jaké to mezi nimi bývalo, musela vytěsnit. Pád do té černé díry by jí teď nijak nepomohl.

Když vystoupila z hondy, musela zamknout dveře klíčkem, protože dálkový otvírač už nefungoval. Přitiskla kabelku k tělu, sklonila hlavu a nedívala se na lidi, které míjela. Vnímala však jejich pohledy a ironie byla, že na ni necivěli, protože byla upír. Její džíny a mikina s logem caldwellské pobočky Státní univerzity New York byly nepochybně urážkou pro všechny jejich hadry od Gucciho.

Nebyla si docela jistá, kam jít, ale tenký pramínek lidí ústil do většího lidského toku a spousta z nich mířila k parkovací garáži. Když se nakonec ocitla v řece dvacetiletých v celé jejich sexy parádě, snažila se vidět před sebe. Vstup do mnohopodlažní betonové budovy byl zatarasený, ale u dveří po straně se vytvořila fronta.

Mae se zařadila a nikoho si nevšímala. Před ní byl dobrých dvanáct metrů dlouhý zástup a šlo to pomalu, dva muži o velikosti kamionů bručivě vybírali, koho pustí dovnitř – a leckoho odmítali. Jen nebylo hned jasné, podle jakých kritérií postupují, ačkoliv Mae nepochybně spadne do kategorie „jo, kdepak“.

„Ztratila ses, nebo co?“

Otázka musela padnout podruhé, než jí došlo, že je určena jí. Otočila se a uviděla dvě dívky – no, spíš ženy – které dotaz kladly a tvářily se asi stejně obdivně, jako se zatváří vyhazovači, až se pokusí odepřít Mae vstup.

„Ne, neztratila.“

Ta napravo, která měla pod okem vytetováno ležatým písmem „Tatíkova holčička“, se k ní naklonila. „Já myslím, že ses kurva ztratila.“

Zorničky měla tak rozšířené, až nebylo vidět duhovky, a obočí vytrhané do tak tenké čárky, až… Ne, počkat, bylo taky vytetované. Na konečcích falešných řas měla růžové tečky, ladící s růžovo-černým étosem toho, co byl spíš kostým než oblečení, a měla také piercingy na místech, která budila v Mae naději, že té ženské nikdy neteklo z nosu ani neutrpěla otravu jídlem.

A člověk se taky musel ptát, jestli to chybějící n ve slově Tatínkova byl záměr, nebo jestli se to mistrovské dílo platilo od písmenka a někomu došly prachy.

„Ne, neztratila,“ opáčila Mae.

Žena přistoupila blíž, ňadra vystrčená jako Barbarella, i když už patrně neměla zdání, kdo je Jane Fondová, natožpak kým ta herečka bývala v šedesátých letech. „Musíš odtud kurva vypadnout.“

Mae sklopila oči k popraskanému chodníku, na kterém stály. Štěrbinami se prodíral plevel, ačkoliv byl díky zimě suchý a odumřelý.

„Ne, nemusím.“

Vedle agresorky si druhá žena zapálila cigaretu a zatvářila se znuděně. Jako by se to možná dělo často a kámoščino drama už ztratilo své kouzlo…

„Padej do prdele, kurva.“

Tatíkova holčička praštila oběma dlaněmi Mae do ramen takovou silou, až ji povalila, přistání na udusané zemi bylo tvrdé a dobré na tom bylo jen to, že přetržené ucho kabelky vydrželo a nic z ní nevypadlo. Většinu prostoru v mozku Mae pohltila omráčená nevíra. Vzhlédla.

Tatíkova holčička stála nad kořistí s nadřazeností superhrdinky, ruce v bok, nohy na vysokých podpatcích rozkročené, z ramen jí vlál neviditelný plášť sadistické radosti, že někoho šikanuje.

Zbytek fronty se po nich ohlížel, ale nikdo nepřicházel na pomoc a Tatíkova holčička zřejmě na nikoho neudělala takový dojem jako sama na sebe.

Mae se opřela dlaní o beton a vstala, vztyčila se v celé své výši – což bylo v porovnání s mračilkou na vysokých podpatcích hodně málo.

„Padej odtud,“ zasyčela žena. „Nepatříš sem.“

Ruce vyrazily podruhé a dopadly na stejné místo, jako by šlo o dobře natrénovaný hmat, zkázonosnou dovednost, která se udržovala v prvotřídní formě. Ale Mae měla také slušný trénink. Jak klopýtavě couvala, máchala pažemi a nohy jí stepovaly, s tělem už lépe připraveným na zápas s rovnováhou, prožila okamžik naprosté otupělosti. Nevnímala nic, ani špatnou rovnováhu, ani vítr ve vlasech způsobený setrvačností, ani rychlé vtažení chladného vzduchu do plic.

Bylo překvapení, že se jí podařilo udržet na nohou.

Tatíkova holčička jí nedala moc času, aby se vzpamatovala. Vyřítila se vpřed v mírném předklonu jako fotbalový obránce…

Paže Mae vystřelila sama od sebe, končetina se proměnila ve větev stromu. A lidská žena naběhla do otevřené dlaně předkem hrdla. Jen co došlo ke kontaktu, Mae pevně sevřela prsty.

Načež následovalo strkání.

Mae vykročila vpřed, ženu tlačila před sebou z chodníku. A když se Tatíkova holčička pracně pokoušela přizpůsobit pohybu vzad, špičaté podpatky se zachytily o terén a Mae to vyřešila tím, že ji zvedla za krk, až ty štíhlé nohy zůstaly viset ve vzduchu. Mezitím se dlouhé nehty zdobené falešnými diamanty a růžovými spirálami sápaly po tom, co ženě svíralo průdušnici, a nebylo jim to nic platné, špičky se lámaly, jedna z nich zasáhla Mae do brady a odletěla neznámo kam.

Ne že by jí to vadilo. Ne že by si toho vůbec všimla.

Parkovací garáž byla postavená z betonu, který nebyl nijak ošizený – takže její stěny nabízely pěknou výzvu k zastavení. Mae praštila ženou o panel, což poznala podle reakce těla, dech explodoval z plic, řasy s růžovými konečky se rozevřely dokořán.

To však Mae nestačilo.

Položila ženě volnou ruku na hruď a stupňovala tlak na přední žebra… a ten se převáděl do plic… a nakonec až k divoce bušícímu srdci uvnitř té klece z vápníku a kolagenových destiček.

Lidské ženě lezly oči z důlků. Krční tepna už nepulzovala, jen se tetelila. V obličeji rudla čím dál víc.

Mae tlumeným hlasem pronesla: „Nebudeš mi říkat, kam patřím. Je to jasné?“

Tatíkova holčička kývala, jako by jí šlo o život. Což byla pravda.

Mezitím se na okraji zorného pole fronta přeorientovala z formace zepředu-dozadu v podkovu kolem Mae a bylo slyšet hovor, tlumený, ale vzrušený…

„Ježíši Kriste, tohle přece nejde!“

Obecenstvo létalo na všechny strany jako plyšová zvířátka, když mezi něj vstoupil jeden z vyhazovačů. A když Mae odtrhla oči od Tatíkovy holčičky, aby ho přejela pohledem, zarazil se a zamrkal. Jako by si nebyl jistý, jestli vidí to, co vidí.

Jako by se snad z pokojové rostlinky vyklubala marihuana.

Nebo lidožravá rostlina.

„Dámo,“ pronesl smířlivým tónem. „Co to tu sakra děláte?“

Mae se rozhodla následovat jeho příkladu v tom, jak naložil s přihlížejícími. Ledabylým škubnutím zápěstí upustila Tatíkovu holčičku jako prázdný pytlík a pak si upjatě zastrčila tričko do džínů a upravila bundu.

Upřela na vyhazovače pohled a odkašlala si. „Přišla jsem za Reverendem.“

Vyhazovač znovu zamrkal. Pak pronesl tlumeným hlasem: „Odkud znáš to jméno?“

Mae si přesunula kabelku před tělo a zakryla ji oběma rukama – i když pravděpodobnost kapesní krádeže právě zcela pominula. Pak přistoupila k muži tak blízko, až ucítila jeho čerstvý pot, vyčpělou kolínskou a vlasový produkt, který používal, aby každý vlásek zůstal na svém místě.

Přimhouřila oči a ztlumila hlas. „Do toho ti nic není a už se o tom nebudu bavit. Okamžitě mě k němu zavedeš.“

Další mrknutí. A pak: „Je mi líto, to nejde.“

„Špatná odpověď,“ ucedila Mae. „To je kurva špatná odpověď.“

KAPITOLA TŘETÍ

Budova Commodore, Luxury Living at Its FinestTM

Centrum Caldwellu

Balthazar, syn Hanstův, měl na nohou střevíce měkké jako ouška jehňátka. Jeho těsně přiléhavé oblečení bylo černé. Hlavu a většinu obličeje mu zakrývala kukla. Na rukou měl rukavice.

Ne že by si upíři museli dělat starosti se zanecháním otisků prstů.

Byl naplněním všech tichých, plíživých mýtů o svém živočišném druhu – nebo aspoň těch, které si vymysleli lidé – a pohyboval se jako stín mezi stíny, nehlasně plující pod vysokými stropy pokojů největšího bytu v Commodore, katalogizující všemožné předměty, vystavené v tlumeném světle.

Ten debilní třígenerační byt byl jako muzeum. Pro někoho, kdo se hodně dívá na American Horror Story.

Obešel další roh a vstoupil do další malé místnosti s tematickým zaměřením, kde se zarazil. „Co to…“

Stejně jako ostatní kapsle, jimiž proplul jako duch, byla i tato plná skleněných polic. Překvapilo ho to, co se na nich nalézalo – a vzhledem k tomu, že už prošel celou místnost plnou viktoriánských chirurgických nástrojů, to už něco znamenalo.

Jo, a pak tu byly netopýří kostry.

„Koupil sis hromadu šmejdů,“ zabručel. „No teda. Jako bys nevěděl, kam s penězi.“

Balz se přesunul tmou po nóbl parketové podlaze k něčemu, co vypadalo jako překynutý bochník černého chleba. Mělo to vejčitý tvar s napůl pevným jádrem, vnější okraje byly samá díra a celé to leželo na jakémsi stojánku z plexiskla. Na malé tabulce s broušeným zlatým povrchem stálo: Fragment z Wiliamette, 1902.

Každá ta hrouda jako by byla pojmenovaná po nějakém městě: Lübeck, 1916. Kitkiöjärvi, 1906. Poughkeepsie, 1968.

Nic z toho nedávalo smysl…

Dover, 1833.

Balz svraštil čelo. A pak, než stihl provést nějaké vědomé výpočty data a místa, na něj dopadla minulost: okamžitě se přenesl z přepychového, podivného bytu, paměť ho teleportovala zpátky do Staré země… kde žili s Bandou bastardů odkázáni sami na sebe v lesích, sháněli si jídlo, zbraně, bezduché. Ach, ta drsná a vzrušující mladá léta. Byli pravým opakem toho co teď, kdy žili ve spojení s Bratrstvem černé dýky a První rodinou, nakvartýrovaní ve velikém šedém sídle na vrcholku hory, živí a zdraví, v bezpečí, pod ochranou.

Po něčem z těch starých dobrých časů se mu stýskalo. Na současnosti by však neměnil vůbec nic.

Ale jo, v březnu 1833 ve Staré zemi Bastardi právě vylézali z mělké jeskyně, kde našli útočiště, aby se přes den vyhnuli slunci. Zčistajasna se jim nad hlavami objevil záblesk jasného světla, proťal noční oblohu, hořel zářivě jako hvězda a každým okamžikem se zvětšoval a táhl za sebou chvost jiskřících drahokamů.

Hnali se zpátky do jeskyně a skrčili se, hlavy zakryté pažemi, aby si chránili lebky a obličeje.

Balz se tehdy domníval, že možná nastává konec času, Stvořitelka se s nimi přestala babrat – nebo možná Omega objevil novou zbraň proti upírům.

K explozi došlo nedaleko, zvuk dopadu rval uši, země se otřásala, na hlavy jim dopadaly kousky kamení, jak se narušila statika jeskyně. Potom… několik minut čekání. A pak vyšli ven a větřili.

Železo. Hořící železo.

Šli za tím kovovým smradem mezi stromy… až našli kouřící vypálenou jámu s malým kamínkem uprostřed. Jako by nějaké divné, mystické ptačí stvoření sneslo toxické vejce.

Balz se vrátil do současnosti a znovu se rozhlédl.

Byly to meteority. Všechny ty zubaté kousky bůhvíčeho putovaly vesmírem a přistály s velkou parádou na zemi. Jen aby je sem zavřel sběratel se spoustou peněz a evidentně s diagnózou obsedantně kompulzivní poruchy.

„Udav se,“ zabručel Balz a pokračoval v cestě.

Trvalo mu dva týdny, než si zmapoval tenhle cíl – řečený průzkum a šmírování byly nedočkavou předehrou k lupičskému orgasmu. Pán domu byl manažerem hedgeových fondů – což Balzovi navozovalo představu pána v obleku, který se zabývá bůhvíčím. Manželka byla bývalá modelka – což znamenalo, že byla pořád sexy, jenom už profesionálně nefotila, když se zabezpečila snubním prstenem. Žádný div, že mezi těmi dvěma byl věkový rozdíl devatenácti let, a vzhledem k životnosti lidí už to teď nebude tak moc znamenat, když bylo jemu k šedesátce a jí ke čtyřicítce. Ode dneška za deset let? Za dvacet?

Těžko si představit, že manželka s pěknou stavbou těla a nádherným pozadím bude věnovat svou pozornost chlápkovi se zubní protézou a chodítkem.

Ale to je fuk, když jste manažer nějakých fondů, potřebujete sexy ženu. Taky potřebujete investovat do realit. Nebo jako v tomto případě do šesti nemovitostí. Tady v Caldwellu si ten chlap koupil tři nejvyšší podlaží přes půl Commodore a půdorys triplexu byl logický. První podlaží tvořily velké prostory pro společenské akce – však víte, když musíte pořádat akce na podporu místních filantropů ve stylu „prachy za jednohubky“. Druhé podlaží byla tahle králičí nora, tvořená malými pokojíky s pečlivě spravovanými sbírkami vesmírných kamínků, strašidelných dloubátek a šťouchátek z devatenáctého století – jo, a taky tří tuctů netopýřích koster, které vypadaly jako modely lodí, jenomže s křídly.

Balz po pravdě řečeno téměř obdivoval mužův vkus.

Pokud šlo o třetí podlaží? Tam měl právě namířeno, a když došel ke schodišti, stoupal po mramorových stupních tiše jako duch. Obloukovou stěnu zdobily olejomalby od Banksyho a nahoře visel lustr z olovnatého křišťálu, vydávající poklidné lomené světlo a podobající se bujaré debutantce, která má nařízeno na plese trochu brzdit. Nahoře na úrovni střešní nástavby začínaly koberce od zdi ke zdi a také vůně se tu změnila, květinový buket zbarvoval vzduch levandulí, zimolezem a svěží svobodou, jaká patří k velikánským bankovním kontům.

Balz se ubíral po běhounu tak tlustém, až to bylo jako kráčet po toastovém chlebu; cesta ho vedla k řadě klenutých oken, odkud byl zářivý výhled na mrakodrapy a spleť ulic pod nimi. Pohled na proudící řady bílých světel reflektorů a červených koncových světel aut spolu s osvětlenými elegantními oblouky dvojice mostů byl tak poutavý, až musel tu městskou krajinu chvíli obdivovat.

A pak se dal znovu do pohybu.

Bezpečnostní systém byl, jak očekával, na vysoké úrovni, integrovaná soustava různých čidel, jejichž odpojení pro něj bylo hračka.

Hele, Vishous není jediný šikovný ajťák, jasné?

Pro Balze bylo zdrojem hrdosti, že nepotřeboval konzultovat s bratrem, jenž byl členem Mensy, ohledně vyřazení všech těch pohybových čidel, dveřních kontaktů a laserových senzorů v tomhle bytě. A to, že si se vším uměl Balz poradit sám, bylo jedno z pravidel, která si stanovil. Tihle lidé se svými přenosnými cennostmi byli pro zloděje jako on snadný cíl: v každém domě, bytě, apartmá, jachtě, bunkru a tak dále, co si jen můžete představit, se mohl prostě odhmotnit skrz okenní sklo, mentálně uspat obyvatele a koupit si za pět prstů všechno, co chtěl a kdy chtěl.

Ale to by bylo jako zasednout ke hře Monopoly s mosazným boxerem na prstech. Jestli dokážete prostě omráčit protivníka, shrábnout všechny hotely a domy, všechny papírové peníze a všechny pozemky? No, gratulace. Stačí jen házet kostkami, běhat figurkou po desce dalších pětasedmdesát tisíc kol a hrát sami se sebou.

Výzva byla v překonávání překážek. A v tomto případě na sebe vztahoval veškerá lidská omezení: nesměl udělat nic, co by nemohly udělat ty bezocasé krysy. To bylo jediné pravidlo, ale mělo mnoho, mnoho důsledků.

Tak jo, fajn. Občas taky podváděl.

Jenom trochu.

Ale vždyť je zloděj, ne kněz, proboha.

Šel dál a řada prázdných ložnic pro hosty ho nezajímala. Po pravdě řečeno, celý byt včetně bezpečnostní místnosti (místností), kam měl namířeno, byl prázdný. Měl původně v úmyslu sem zavítat, až bude šťastný pár doma – protože domácí představovali mnohem větší výzvu, když byli doopravdy doma, víme – ale musel chodit do služby s Bratrstvem a zdejší Pán a Paní hodně cestovali. Už ho nebavilo čekat na správnou konstelaci.

Zvířecí útulek, kam odevzdával peníze, potřebuje po tom požáru přestavět. Naštěstí žádní psi ani kočky nezahynuli, ale část vyhrazená zdravotní péči to odnesla…

No a co. Tak má slabost pro čtvernožce. Kromě toho peníze nepotřebuje, a když má to, co bere, nějaký účel, jde o něco víc než jen o lupičské hobby.

Hlavní ložnice tvořila byt uvnitř bytu, lokalizovaná koncentrace superdrahoty a ultrasoukromí, kam patřila samostatná kuchyně, vlastní terasa a kombinace koupelny se šatnou takových rozměrů, jaké mají domy většiny normálních lidí. A jednoznačně se řídili příkladem Jodie Fosterové z filmu z roku 2002. Celé se to uzamklo v případě, že by sem pronikl někdo, kdo má na kontě míň než čtyřicet milionů dolarů, nebo pokud by šlo o ženu, s poměrem obvodu pasu a boků vyšším než 0,75.

Nároky, víme.

Přešel do Zóny Velkého muže, zastavil se a naslouchal tichu. Bože, to je ale sakra nuda. Vážně měl radši počkat, až budou Pán a Paní doma.

Přistoupil k obloukovému průchodu a nahlédl do kuchyně. Byla holá jako operační sál a stejně útulná, všechno z nerezu a profesionální. Ale na druhé straně se tady nekonaly žádné rodinné večeře. Ratolest Pána a původní Paní, vzniklá předtím, než vydělal první miliardu, byla odložena jako špatná investice. Útulnost už by nebyla k ničemu.

Hladká a krásná, studená a technicky dokonalá.

Jako nová manželka, nový život.

Balz šel dál. Šatna měla dva vchody, jeden přes ložnici a jeden z úzké chodby pro služebnictvo. Zdálo se slušné vybrat si tu druhou, vzhledem k tomu, že se dopouštěl vloupání, a překvapilo ho zjištění, že je zamčeno. Žádný problém. Vyndal svou sadu paklíčů, za necelou minutu si s tím poradil, a když vstoupil do sbírky obleků, kravat, šatů a doplňků hodné luxusního velkoobchodu, zhluboka se nadechl. Aha. Tak tohle je zdroj té vůně, která pronikala celým horním podlažím, a jo, kdyby peníze měly nějakou vůni, byla by to tahle. Opojná, natolik silná, aby nezůstala bez povšimnutí, ale přesto nijak vtíravá… Květinová, ovšem s výrazným podtónem kolínské sofistikovaného muže.

A sakra, byl to div, že Pánovi a Paní ještě něco zbylo v bance, když se vzaly v úvahu všechny tyhle hadříky.

Za skleněnými výplněmi, navlas podobnými vitrínám o patro níž, visely nad sebou řady ramínek, jako by stovkám a stovkám tisíc dolarů hrozila zkáza, kdyby se vystavily vzduchu. Taky tu středem místnosti ubíhala devět metrů dlouhá řada prádelníků přístupných z obou stran, jeho a jejích.

Jde se na to.

Pohvizdoval si mezi zuby, když stepoval podél místnosti až tam, kde se nalézaly smokingy pana domácího. Balz otevřel skleněné dveře a jako Mojžíš rozhrnul Rudé moře sak z kvalitního hedvábí. Stěna, kterou za nimi odhalil, byla hladká – až na čtvercový obrys, jejž byste neviděli, kdybyste neměli upíří zrak nebo podrobnou znalost umístění sejfu.

Vytáhl procesorovou jednotku o velikosti jednoho venti latté a vyťukal pár příkazů na klávesnici podobné telefonu BlackBerry. Pak přiložil přístroj ke zdi. Bylo slyšet několik vrčivých zvuků, cvaknutí a zasyčení… a pak se panel odsunul a ukázaly se dveře sejfu devadesát krát devadesát centimetrů se staromódním číselníkem – což bylo milé překvapení, když předtím hacknul poplašný systém, aby zjistil, kolik má kontaktů a kde.

Analogovou volbu uznával. Protože hele, přes web se do té zatracené věci nedostanete, a když trochu pootočil číselníkem, vzal na vědomí, že by měl co dělat, aby se dostal dovnitř i s letlampou a dvěma hodinami času nazbyt.

Takže jo, je čas vykašlat se na pravidla.

Myslí uvolnil neměděný zámek a při snadné kapitulaci vnitřních západek si připadal, jako by dvě noci po sobě proseděl v křesle a jedl křupky: jakoby nadmutý tím, jak to bylo snadné, a otupělý nedostatkem náročnosti.

Není ještě všem nocím konec, pomyslel si.

Když se dveře sejfu otevřely, rozsvítilo se uvnitř světýlko, které ozářilo přesně takové věcičky, jaké očekával. V interiéru se také nalézaly – vida – průhledné police a všechno na nich bylo rozděleno – překvápko! – podle druhů: balíčky bankovek spojených gumičkami mu z nějakého důvodu připomínaly palandy. Byla tu skříňka plná hodinek, pohupujících se sem a tam, jako by samonatahovací strojky tančily podle nějaké neslyšné melodie. A taky celá hromada kožených pouzder na šperky.

Kvůli kterým tu byl.

Zvedl to navrchu. Bylo sakra větší než jeho dlaň a potažené červenou kůží s vyrytou zlatou obrubou. Zabořil palec do prohlubně a odklopil víčko.

Balz se usmál tak široce, až se ukázaly tesáky.

Ale to hurá-hurá-sláva-sláva dlouho netrvalo, když spočítal pouzdra, dosud zbylá uvnitř. Bylo jich ještě šest a kdovíproč ho ten půltucet dalších příležitostí vyčerpával. Byly v jeho životě doby, kdy by prostě všechna prohlédl a vybral si to nejcennější. Teď na to prostě kašlal. Kromě toho už měl šperk od Cartiera a diamant o hmotnosti čtyřicet až padesát karátů se skvělým brusem, vybarvením a čistotou. Copak potřebuje víc?

A ne, neštípne je všechny. Jeho pravidlem bylo vzít jen jednu jedinou věc při každém vniknutí. Mohl to být jeden předmět, víc věcí ve společné nádobě nebo souprava, která byla poněkud volně, ale hmatatelně pospojovaná.

Ve Staré zemi například ukradl v tomto duchu kočár se čtyřmi dokonale stejnými šedáky.

Takže se bude držet Cartiera a zbytek tu nechá.

Vstal, silou vůle zavřel a znovu zamkl dveře sejfu. A právě když uvažoval, jestli bude muset znovu vylovit svou spolehlivou hračku, aby uzavřel panel, část stěny se zavřela a automaticky zaklapla.

Chvilku dokázal jen zírat na holý bílý sádrokarton v rozestoupeném moři smokingových sak. Zavřel oči a pocítil prázdnotu, která…

„Co tu děláte?“

Při zvuku ženského hlasu se Balz otočil. Ve dveřích z ložnice stála paní triplexu přímo pod jedním ze stropních osvětlovacích těles – což znamenalo, že její průsvitná noční košilka byla úplně průhledná.

No, paní Manažerová, pomyslel si Balz, u oltáře jste si rozhodně vedla dobře.

„Co tady děláte vy?“ opáčil Balz s pousmáním. „Máte být oba v Paříži.“

KAPITOLA ČTVRTÁ

Když si Ralphie zapínal kalhoty a Chelle si dělala pořádek pod sukní, měl smysly nabroušené jako břitva, ale ne v rauši, orgasmus ohladil hrany koksu. Zaťal stoličky, ohnul paže, napnul všechny svaly v horní části trupu, prohnul páteř dopředu, vycenil přední zuby a zpevnil kosti.

Jeho parta se otočila za zvukem, který vydal.

„Už může! Je to netvor!“

V tom okamžiku, jako by „oficiálové“ čekali, až se vystříká, zazněla z druhého konce podlaží garáže siréna.

Parta začala skandovat a Chelle přistoupila a opřela se o něj. Políbil ji na čelo a řekl „miluju tě“ tak tiše, aby to neslyšel nikdo než ona. Pak vykročil, jeho kluci před ním vytvořili šipku z vlastních těl, Chelle uzavírala průvod. Když pronikali davem, lidé jim ustupovali z cesty, jásot nabýval hlasitosti, která by upoutala pozornost – kdyby se někdo pohyboval v okolí téhle zavšivené části města.

Ralphie se v duchu usmíval. Navenek se tvářil, že jsou mu všichni ukradení.

Reverend domluvil tenhle zápas před třemi dny s nějakým přespolňákem, jehož minulost a jméno nikdo neznal. Takže to bude sakra brnkačka.

„Netvor! Netvor!“

Parta skandovala jeho jméno a diváci se toho chytli a přidali se. A i když věděl, že se dívá, musel se ohlédnout, aby se ujistil, že to Chelle vnímá. Vnímala. Bradu měla skloněnou, ale upírala na něj oči a v obličeji měla takový ten tajný úsměv, při kterém si připadal vyšší, než ve skutečnosti byl. Mohutnější. Silnější.

Byla jeho zdroj síly.

Protože chtěl to štěstíčko v její tváři vidět pořád.

Ralphie se vzpamatoval a znovu se zaměřil na těla, která před ním uhýbala. Jak se blížil k zápasnickému prostoru, vstoupil do pole žlutavého světla těch několika málo aut, jež byla vpuštěna za zátaras v úrovni ulice. Obecenstvo začalo vyvádět ještě víc, když na něj líp vidělo, a on si představoval, že je World Wrestling Entertainment a rozbije někomu hlavu v ringu.

I když měl jen červený kruh nasprejovaný barvou na špinavém betonu.

Kruhy byly vlastně dva, vnitřní o průměru asi čtyři a půl metru, vnější představoval půldruhametrovou zónu, kam nesmělo vstoupit obecenstvo – ale na konci utkání vždycky vstoupilo. Na začátku však diváci dodržovali pravidla, takže opustil partu a vstoupil do bouchací zóny sám.

Skvrny od krve ze zápasu minulého týdne pod jeho botami měly barvu bláta. S praskotem si protahoval klouby prstů, když kráčel kolem kruhu, a srdce mu bušilo při vzpomínce na to, jak rozbíjel nos a vyrážel zuby. Rozparádil se a dav – dokonce i jeho kluci a Chelle – zmizel. Všechno se rozplynulo. Byl v sobě a mimo sebe. V sobě, mimo sebe. V sobě…

Mantra se začala opakovat pořád dokola, vlak vyjel po kolejích, setrvačnost nabrala vlastní vlnu a Ralphie přenesl váhu do kolen a přenášel ji z nohy na nohu. S pěstmi nahoře, bicepsy napjatými, s téměř nehybnými víčky zaostřil zrak na druhou stranu kruhu, na kruh těl, který se ještě nerozevřel, aby odhalil protivníka.

Poskakovat.

Dýchat.

Poskakovat.

Dýchat…

Po půldruhé minutě toho blbnutí už byl Ralphie sakra hodně netrpělivý. Co je, sakra? Kde je ten debil? Podělaný srab, přespolní kretén…

Zčistajasna lidé před ním začali vyzařovat nejistotu, hlavy se jim otáčely ze strany na stranu, jako by se něco dělo. A pak se dali do pohybu až moc rychle, pár jich kvapně klopýtalo.

Ježíši, jen ať nikdo nevytáhne pistoli, sakra…

Mezi zfetovanými těly vznikl deset metrů dlouhý tunel, neuspořádaná ulička ubíhala od zápasnického kruhu až k protějšímu průchodu mezi dvěma budovami. A na jejím konci? Zápasník, který stál osaměle, zády ke všemu a ke všem, silueta mohutných ramen se rýsovala na pozadí chladné ocelové záře města.

Ralphie přestal poskakovat. Srdce mu škobrtlo.

Ale pak se do bezpečnostní zóny vpotácela žena oblečená jako barbína a rozhlížela se vyvalenýma očima, jako by sakra vůbec netušila, kde je.

Ralphie ji ignoroval a v duchu si nadával. Co blbne, sakra. Je snad srab? Tenhle chlápek je úplně stejný jako všichni ostatní debilové. Až se ten kretén otočí? Patrně je tlustší než strejda Vinnie.

Ať se jde bodnout…

Blesk přišel zčistajasna, záblesk tak jasný, až zalil vnitřek garáže poledním světlem. A když si lidé v davu a dokonce i jeho parta zakryli pažemi hlavy a podřepli, Ralphie nic z toho neudělal.

Jenom tam stál.

A pozoroval tetování, které pokrývalo mohutná, svalnatá záda druhého bojovníka. Byla tam černobíle vyvedená obrovská lebka, temenní kost až u zátylku, brada s ostrými zuby u pasu. A i když chyběly oční bulvy, vyhnilé smrtí, čišelo z těch černočerných důlků zlo.

Zápasník se zvolna otočil.

Ralphie zrudl a nemohl dýchat. Jeho protivník se usmál jako sériový vrah, upírající zrak na svou příští oběť, a jeho zuby se zdály nějak příliš dlouhé. Obzvlášť špičáky.

Dneska v noci umřu, pomyslel si Ralphie s absolutní jistotou, která nijak nesouvisela s koksovou paranoiou.

Spíš jako by mu na rameni přistála kostlivá ruka Smrťáka… a sevřela se. Navždy.

To, co po něm půjde, je skutečný netvor.

Mae prošla kolem vyhazovačů v přízemí. Samozřejmě. A zvládla to, aniž by musela zopakovat taktiku použitou proti Tatíkově holčičce – ačkoliv by se uchýlila k násilí, kdyby musela, a jako upírka by se probila přes všechny ty chlapy, fungující jako bariéra. Bylo však efektivnější jen stisknout vypínače v jejich lidských mozcích a vklouznout dovnitř, jako by sem patřila, feferonka mezi Swarovského křišťály.

A teď už byla tady nahoře, vecpaná v houštině lidí oblečených na efekt, kteří do ní naráželi rameny a jejichž pachy jí pronikaly do nosu jako dloubající prsty, jejich vzrušené skandování zahušťovalo vzduch a ucpávalo jí plíce jako hmatatelný smrdutý kouř. Pod náporem protivného smyslového přetížení se její mozek snažil odolat, ale vědomí bylo jako těžítko, ve kterém sněží, všechno to vířící znepokojení zastíralo centrální výjev.

Kde je Reverend?

Přinutila se zklidnit a snažila se použít instinkt. Neměla zdání, jak dotyčný muž vypadá, jak se ve skutečnosti jmenuje. Ale upíři umějí lokalizovat upíry, a ona neodejde, dokud ho nenajde…

Dav se zčistajasna pohnul, lidé se pohybovali jako polekaný dobytek v betonovém prostoru parkovací garáže – a jak se snažila vzdálit od toho, co ten rozruch způsobilo, náhle všude kolem sebe ucítila volný prostor. Stála úplně osamoceně.

Podívala se dolů, jako by tam snad mohla ležet bomba v aktovce, kterou jaksi přehlédla, a uviděla dvě čáry nastříkané červenou barvou. A když znovu zvedla oči, zjistila, že se nalézá v čele dlouhé mezery uprostřed tlačenice…

Mae unikl z plic veškerý vzduch.

Čas se zpomalil. Lidé zmizeli. Ani si už nebyla jistá, kde vlastně je.

Upír na druhém konci parkoviště, obrácený čelem ven do noci, byl mimořádný… a děsivý…

Než stihla zformulovat další myšlenku, vybuchlo odevšad oslnivé světlo.

Noční oblohu zaplavilo světlo tak jasné a rozsáhlé, jako by Stvořitelka obrátila svůj hněv proti samotné zemi. A pak následovala exploze. Dopad byl tak ničivý, až parkovací garáž zaplavil ještě intenzivnější záblesk, bílé světlo útočilo ze všech stran a převládalo, zatímco se městem rozléhalo vzdálené hřmění.

A přesto navzdory tomu všemu měla Mae oči jen pro toho muže.

Tetování smrti na širokých zádech bylo ztělesněním hrůzy a měla pocit, že i on…

Zápasník se otočil a Mae se zajíkla. Měl ohromná ramena samý sval a stehna pevnější než beton, na kterém stál. Jeho nahá hruď byla rovněž potetovaná, černošedé tetování na prsních a břišních svalech bylo vyobrazením kostlivé ruky, natahující se z jeho trupu. Jako by byl průduchem, skrze který si Dhunhd bere, co mu patří.

„Zpátky!“

Mae ani tentokrát nedošlo, že je to adresováno jí. Ale pak ji nějaká ruka popadla za paži – a na zlomek vteřiny jí mozek sděloval, že je to spár zápasníka, který si pro ni přichází. S výkřikem uskočila – a než se stihla orientovat v realitě, už ji někdo odvlekl.

„Jsi kurva v bezpečnostní zóně,“ vyštěkl jakýsi muž. „A věř mi, tomu bys nechtěla přijít do cesty.“

Bylo zbytečné se ptát, o kom ten chlap mluví, a Mae se objala pažemi v pase, i když nebyla ničí cíl. A ať už byl upírův protivník připravený, nebo ne, ať už obecenstvo zvládne to, co se bude dít, muž vykročil vpřed, vtělená hrozba v těžkých bagančatech, která dopadala, jako by byl vládcem celého Caldwellu. S bradou skloněnou a ohavným pohledem upřeným přímo před sebe, s hustým obočím a brutálním výrazem se nedalo poznat, jakou barvu mají jeho oči, ale v hloubi duše věděla, že jsou černé. Černé jako zvrácená duše, která sídlila v tom děsivém a mocném těle.

Mae projela vlna odporného děsu a snažila se dostat ještě dál odtud, ale těla za ní byla příliš natlačená k sobě. A pak jí svitlo. Kdo sakra bojuje proti tomu muži?

Otočila hlavu opačným směrem. „Panebože…“

Muž, který měl posloužit jako zákusek, byl o pěkných pár centimetr menší a o padesát kilo lehčí a soudě podle výrazu strachu v jeho hubené tváři bylo jasné, že ví, v jakém je průšvihu. I on měl tetování, ale tvořila ho změť různých nápisů, symbolů a barev, nahodilá sbírka nekoordinovanější o nic víc než to, co se jí včera v noci vysypalo z kabelky. A soudě podle jeho vytřeštěných, rozšířených očí usoudila, že nemá myšlenky o nic uspořádanější než ty kérky.

Mae mu chtěla říct, ať uteče. On už ale věděl, že útěk je v jeho nejlepším zájmu. Ohlížel se, jako by hledal únikovou cestu – ovšem přesto kdovíproč poklesl do čehosi na způsob bojového postoje a zvedl kostnaté pěsti k lícím. Hlavu a ramena naklonil dopředu, zbytek těla se v bocích prohnul dozadu – jako by s tím jeho životní orgány nechtěly mít nic společného.

A upír se stále blížil.

Muž se zastavil, teprve až když se ocitl uvnitř vnitřního kruhu, nastříkaného barvou na betonu – a na rozdíl od člověka nezaujal agresivní postoj. Jen na protivníka zíral s pažemi podél boků a páteří rovnou jako dub. Nezaťal pěsti. Nenaznačil, ani neinicioval žádný výpad.

Ale na druhé straně byl predátorem tak smrtonosným, že nepotřeboval obranu ani útok. Byl fyzikální zákon, nezvratný a nevyhnutelný.

Dav umlkl, oba zápasníci vytvořili živý obraz a Mae upírala zrak na mužovu nahou hruď. V tom, jak se kostlivá ruka pohybovala, když kontrolovaně, klidně dýchal, bylo cosi podmanivého. Mezitím na druhé straně kruhu čekal člověk na útok a přitom nervózně poskakoval a uhýbal. Když se nic nedělo, divoce zatěkal očima kolem sebe. Davu se zmocňoval neklid a muže jako by netrpělivost obecenstva strhla. Opatrně se blížil; upír se ani nepohnul. A pak člověk zasadil první úder, který mířil nahoru a na mohutnou čelist…

Upír zachytil kloubnatou pěst do své mnohem větší dlaně a zkroutil paži jako provaz. Člověk zařval, padl na kolena, dav se zajíkl a pak zase umlkl.

„Dost,“ pronesla Mae polohlasem. „Nech toho…“

Upírův výraz se vůbec nezměnil. Ani rytmus dechu. A obojí dávalo smysl. Byl zabiják, který se nepřepíná.

Naprosto bezstarostně složil člověka na lopatky a pak kořist obkročil. Člověk se zdál na okamžik ochrnutý hrůzou. To se změnilo. Něco se mu přecvaklo v hlavě a začal kopat, nohu měl dost krátkou, aby ji mohl přitáhnout k tělu a vykopnout směrem k rozkroku. Upír uskočil z dosahu – a odpověděl úderem pěsti do obličeje, před nímž se člověk jen taktak odkulil. Beton zapraštěl pod silou dopadu pěsti a člověk vyskočil zpátky na nohy. Špatně držel rovnováhu a toho větší protivník využil, popadl ho, roztočil a škubnutím přitáhl zpět na svou obrovskou hruď.

Nekousej ho! – říkala v duchu Mae. Zbláznil ses? Před tolika lidmi…

Jenže ten, kdo zarýval špičáky do pokožky, byl člověk, jeho rovné zuby se zakusovaly do předloktí. Dlouho to netrvalo. Upír se vyrval, i když člověku zůstal v ústech kus kůže, a pak se rozpřáhl pěstí podruhé.

Úder do spánku člověka zbavil vědomí, hubené tělo kleslo na beton, jako by v něm nebyly kosti, kaluž udržovaná pohromadě jen tím hajdalácky potetovaným pytlem kůže.

Upír se znovu usmál.

Zvolna. Zle. Smrtonosně.

Jen s náznakem tesáků.

Člověk začal pohybovat pažemi a nohama, jako by si nebyl jistý, jestli mu ještě drží na těle, a upír se sklonil a čekal, až se mu plně vrátí vědomí. Protože to očividně k zabití nestačilo. Oběť musíte zavraždit, teprve když vnímá, že ji připravujete o život…

Zčistajasna neviděla Mae nic než svého bratra. Pod tou živoucí hrozbou ležel Roger. Roger byl slabší z těch dvou, kterého čeká úder. Roger zemře…

„Ne!“ zaječela. „Neubližuj mu!“

Vzhledem k šokovanému mlčení davu se její hlas rozlehl celým podlažím parkoviště a něco na něm – výška? tón? – rázem upoutalo upírovu pozornost. Pak se ta děsivá tvář otočila k ní a hrůzné oči se přimhouřily.

Mae se zastavilo srdce.

„Prosím,“ řekla. „Nezabíjej ho…“

Zčistajasna se pěst člověka vymrštila chabým máchnutím, které opět netrefilo cíl v podobě výrazné čelisti.

Jenže pak následovala krev.

Pramínek. Proud.

Gejzír.

Z upírova hrdla.

Mae se nechápavě podívala na ruku, která provedla ten chabý pohyb – a v sevřené dlani se třpytilo něco stříbrného. Nůž.

Zatímco rudý déšť dopadal na mužovo hrdlo a hruď, pět set párů bot a vysokých podpatků se dalo bleskurychle do pohybu, dav se hnal ke schodišti. Člověk byl mezitím zjevně šokovaný svým úspěchem. Pokud šlo o upíra? Jeho výraz se dosud nezměnil, ale ne proto, že by nevnímal své smrtelné zranění. Dotkl se druhých úst, která se mu rozevřela po straně hrdla, a pak zvedl lesklé prsty tak, aby je měl v zorném poli.

Pak byl pouze dotčený, když se kácel na stranu. Padal na kolena. Opíral se rukou o beton, aby se úplně nezhroutil. Mezitím člověk, jenž si zjevně nebyl jistý, jestli se zbavil nebezpečí, nebo ne, vylezl zpod něj a začal prchat jako o život – doslova.

Mae se podívala na upíra. Pak vrhla pohled ke schodišti, které bylo ucpané těly, jež se snažila dostat ven z parkovací garáže, ven z téhle čtvrti, ven ze státu.

„Sakra,“ zabručela, zatímco z muže stoupaly bublavé zvuky.

Nepleť se do toho, říkala si. Tvoje první a jediná starost je Roger.

Jenže chtěla pomoct. Sakra, cítila zodpovědnost, protože předtím upíra rozptýlila – a to byl jediný důvod, proč člověk přežil, jediný důvod, proč upír nepřežije.

Jenže bratr ji potřebuje víc než tenhle cizí násilník.

Upír vydal nějaký zvuk.

„Nemůžu ti pomoct,“ řekla selhávajícím hlasem.

Muž se pracně snažil promluvit, kašlal krev, Mae se rozhlédla… a pak poklekla vedle něj. Žádná obdoba tísňové linky pro upíry neexistovala, a i kdyby existovala, ztrácel krev tak rychle, že by to žádná sanitka nestihla – ba ani doktor, který by se k němu mohl odhmotnit. Kromě toho, komu by mohla zavolat?

Možná na číslo králova Audienčního domu?

Ne. Existovala pravidla zakazující bratřit se s lidmi a byla si velice jistá, že to zahrnuje i podzemní zápasy v moři Homo sapiens, spojené s pokusy zabíjet příslušníky tohoto živočišného druhu před stovkami bezocasých krys.

Kdyby zavolala královým lidem, mohli by se ona i tento upír dostat do obrovského maléru.

A Roger musí stát na prvním místě.

„Můžu ti něco…“

„Jdi,“ vypravil ze sebe mezi namáhavými nádechy. „Musíš pryč. Zachraň se!“

Hlas měl velice hluboký a opravdu drsný, a když nereagovala, upřel na ni oči takovým způsobem, až jí to projelo hluboko do lebky.

„Proboha, ženská, postarej se o sebe.“

Byla to poslední věc, co by od něj čekala, a když ta slova namáhavě zopakoval, Mae vstala a klopýtavě couvala. Jak se vzdalovala, jeho upřený pohled ji sledoval, i když i nebyla jistá, zda ji vidí.

„Jdi,“ nařizoval navzdory krvi, která mu prýštila ze strany šíje. „Jdi!“

„Je mi to líto…“

„Na to ti seru!“

Mae, roztřesená od hlavy k patě, zavřela oči a pokusila se soustředit.

Když se konečně byla schopná odhmotnit, pronásledovaly ji bublavé zvuky umírajícího upíra. Měla však vlastní problémy a on měl pravdu. Musí se postarat o sebe. Bratr je na ní závislý.

Kromě toho, když žijete bojem, v boji i zemřete.

Taková je životní pravda a někdo jako ona se nemůže pokoušet ji změnit.

KAPITOLA PÁTÁ

„Jak víte, že máme být v Paříži?“

Zatímco paní domu kladla Balzovi zcela logickou otázku, shledával, že ho naprosto rozptyluje to, jak vypadá pod tím stropním světlem. Ňadra měla… zahrocená, protože bylo trochu chladno… a to tenké, mírně průsvitné hedvábí bylo skoro lepší než úplná nahota.

Protože nabízelo chlapovi práci. Pomalou. Jazykem.

Promítal si v duchu krátký film o nich dvou spolu a přitom Paní začala znovu mluvit, ústa se jí pohybovala, tvářila se vyčkávavě, ale ne polekaně. Díky obrazům ve své mysli však Balz slyšel jen větu Teri Hatcherové z jisté epizody Seinfelda: Jsou skutečná a jsou nádherná.

„… vy?“

„Cože?“ zahučel Balz. „Pardon, myslel jsem na něco jiného.“

„Berete si to?“ Paní ukázala na pouzdro od Cartiera. „Co máte v ruce.“

„Jo,“ přikývl. „Beru.“

„Ach.“ Ve tváři jí vytanul nepřítomný výraz. „Ten náhrdelník mi manžel koupil před rokem. K výročí.“

„Tak tedy chcete, abych štípl něco jiného?“

Po chvilce zavrtěla hlavou. „Ne, to je dobré.“

Balz se usmál o trochu víc. „Máte dojem, že se vám to zdá, viďte.“

Paní úsměv opětovala. „Jinak bych byla vyděšená.“

„Neublížím vám.“

„Ale jste zloděj, viďte?“

„Zloději kradou.“ Poklepal na pouzdro se šperkem. „Nikomu neubližujeme.“

„Ach, to je dobře.“ Sjela pohledem k jeho ústům. A pak pokračovala níž, k hrudi. K břišákům. Prodlela u boků… jako by uvažovala, co přesně má pod poklopcem a jak dobře to umí používat. „To je opravdu dobře. Ano.“

„Povězte mi, je tu váš manžel?“ zeptal se tiše Balz a cítil, jak mu tělo procitá v místech, která byla poslední dobou truchlivě nevyužitá.

„Ne. Je v Idahu.“

Balz zamrkal. „V Idahu? Proto jste neodjeli do Francie?“

„Idaho je důležitější. I když dnes máme výročí.“

„Tomu nerozumím.“

„Má firmu, která tam má sídlo. Je to výrobní podnik. Potřebují spoustu prostoru a cena pozemku je velice rozumná. Má vlastní letadlo a mají tam pro něj přistávací dráhu.“ Zčistajasna sklopila oči. „Ale kvůli práci tam ve skutečnosti neletěl.“

„Proč tam je?“

„Má… někoho. V Idahu.“

„Koho?“ Když to nerozvedla, Balz zabručel: „Ten chlap je blázen.“

Hezké hnědé oči se k němu vrátily a její ruce, půvabné a ustarané, zalétly k živůtku noční košile. „Myslíte?“

„Co si myslím? Že se ulejvá a není s vámi? Kurva, jo…“ Balz natáhl volnou ruku před sebe. „Omluvte můj slovník.“

Paní se slabě zarděla, znovu sklopila oči a bylo víc než smutné, že ta krásná žena potřebuje povzbuzení od zloděje. Ale na druhé straně, kdo umí líp posoudit hodnoty?

„Takže je v Idahu.“ Balz nikdy nemiloval žádný stát víc než teď Idaho. „To je moc hezké, obzvlášť v téhle roční době.“

Paní zvedla oči. „Ale ne, počasí je začátkem jara příšerné.“

„Nesouhlasím. Podle mě je pro něj počasí ideální.“ Bodejť by tomu debilovi omrzl pinďour. „Stejně jako je vám líp tady v Caldwellu. Mnohem, mnohem… líp.“

Po chvilce zvolna přikývla. „Tady je moc hezky. V tuhle roční dobu.“

Zvláštní, napadlo ho, jak si dva lidé můžou klást otázky a odpovídat pomocí slov, která mají houby společného s tím, o čem ve skutečnosti mluví.

„A myslím, že se mýlíte,“ řekl Balz a odklopil víčko pouzdra s náhrdelníkem. „Jestli vám váš manžel koupil tohle k výročí, rozhodně byste si to měla nechat.“

Sklouzla pohledem ke krabičce se šperkem. Tvrdým tónem zamumlala: „Je pojištěný. Takže peníze se mu vrátí. Vždycky se mu vracejí.“

„Přesto byste k tomu měla mít citový vztah.“ Vyprostil malíčkem diamantový obojek ze sametového hnízda a zahodil pouzdro za sebe. „Něco, co vás přiměje k úsměvu, když to máte na sobě.“

„Myslíte?“ zeptala se.

Balz přikývl. „Vím to. A dokážu vám to.“

„Dokážete?“

„Ano.“ Přistoupil k ní. „Hned teď.“

Vůně jejího vzrušení ho úplně rozhodila. Ale copak jeho erekce potřebovala pomoc, když šlo o její tělo?

Balz rozepnul uzávěr a pak diamanty otočil, aby směřovaly dopředu, a natáhl ruku do elektřinou nabitého vzduchu mezi nimi.

„Co to děláte?“ zašeptala.

„Dávám vám na krk náhrdelník vašeho manžela.“ Přiblížil rty těsně k jejímu uchu, zatímco zapínal uzávěr. „Abych vás v něm mohl šukat.“

Zajíkla se a znělo to pekelně eroticky. „Proč… proč… proč byste to dělal?“

Balz se odtáhl. Krční tepna jí tetelivě pulzovala a dech měla zrychlený, hedvábí noční košile se jí nad bradavkami pohybovalo nahoru a dolů. Sakra, zčistajasna měl hlad. Jako vlk.

„Nestačí jen diamanty, aby si žena připadala krásná.“ Přejel špičkou prstu pokožku na úpatí jejího hrdla, sledoval kontury náhrdelníku. „To by si měl ten váš manžel pamatovat. A protože je mu to jedno, přidám vám k těm studeným, ledovým kamenům všechny možné vzpomínky já.“

„Ale já myslela, že to kradete.“ Zvedla ruku a dotkla se ho stejně, jako se on dotýkal jí. „Myslela jsem, že jste…“

„Soustředíme se chvilku na vás.“

Sklonil se a přitiskl rty k prohlubni mezi jejími klíčními kostmi. Pak přešel k hrudní kosti, uhnízděné mezi ňadry. Vydala vzdech a ucítil, jak se mu její prsty boří do vlasů, a tehdy přešel tam, kde chtěl být od chvíle, kdy ji poprvé uviděl.

Balz vysunul jazyk a olízl jednu bradavku, zvlhčil hedvábí. Poodtáhl se, chvilku obdivoval své dílo; jemná bariéra zmizela, noční košilka ulpívala na jejím líbezném těle. Když jí na ňadro foukl, zachvěla se a její vůně mu v nose zesílila.

„Ach, bože, udělej to znovu,“ vydechla.

„S radostí, Paní.“

S těmi slovy ji zvedl do náručí… a odnesl k posteli jejího debilního manžela.

O několik pater níž vystoupila Erika Saundersová, detektiv z oddělení vražd, z výtahu a rozhlédla se doleva a doprava. Věděla, kam jde, ale podléhala starému zvyku. Vždycky se rozhlédnete na obě strany, když přecházíte ulici. Nebo vstupujete do chodby.

Nebo jdete k oltáři.

To poslední fakt měla dodržet.

Commodore bylo luxusní městské bydlení v nejlepším smyslu slova – aspoň se to tvrdilo v reklamách na tuto nově registrovanou značku. A podle toho, co viděla, počínaje recepcí přes výhled na řeku Hudson až po to, co slyšela o zdejších bytech, bylo vše čerstvě zrenovováno podle měřítek toho nejlepšího na manhattanské Upper East Side. Měli tu dokonce už i fitko a plavecký bazén a hotelová korporace, která budovu před rokem koupila, uvažovala nahlas o doplňcích jako gurmánská restaurace, salon krásy a studio jógy.

Plány, plány, plány.

Á, ale teď to má kličku, říkala si, když vykročila. Aspoň pokud jde o přilákání nových majitelů.

Počkat, říká se to tak? Nebo je správně… má to háček? Ne, to zní taky divně.

Krucinál, potřebuje se trochu vyspat.

Asi o šestery dveře dál narazila na uniformovaného strážníka caldwellského policejního sboru, stojícího v pozoru, a ten jí okamžitě otevřel dveře.

„Je to v ložnici, detektive.“ Jako by byl průvodce v muzeu.

„Díky, Pellie.“ Navlékla si přes černé merrelsky tenké modré galoše.

První dojem z bytu hovořil o zbohatlících. Všude samé zarámované digitální fotky stejné dvojice ve stejné superšťastné milující póze líčko na líčko, pokaždé s jiným pozadím hodným Instagramu: tropy, hory, poušť, řeka. Sedací souprava tvořená pohovkou a křesly byla potažená přírodními vlákny, uzlovitý koberec očividně ručně tkaný a ve volném prostoru vedle kuchyňky ležely vedle sebe dvě levandulově zbarvené podložky na jógu.

Kuchyň nebyla ničím zvláštní, až na potřeby k aplikaci drog, rozložené na žulové pracovní desce vedle odšťavňovače o rozměrech koupací vany a mísy plné nepochybně bio ovoce.

Vypadalo to, že dvojice nebyla tak docela věrná heslu mé-tělo-je-můj-chrám, jak naznačovaly sociální sítě.

Extáze se ve Whole Foods rozhodně neprodává.

Vydala se za tichými hlasy úzkou chodbou, kde začala cítit pach rozkladu, a buket smrti konečně rozkvetl naplno, když došla k otevřeným dveřím ložnice.

Tři až čtyři dny, říkala si, když si navlékala nitrilové rukavice. Možná skoro týden.

Na širokém dvojlůžku byli uloženi muž a žena z fotografií, nazí, naznak, hlavy na polštářích, šedé obličeje natočené k sobě. Oba utrpěli rozsáhlou ztrátu krve, způsobenou centralizovaným zraněním na hrudi, a lůžkoviny pod nimi vlhkost vsákly.

Drželi se za ruce, uvolněné bezvládné prsty zůstaly u sebe zásluhou něčeho, co vypadalo jako dentální nit ovinutá kolem zápěstí.

Detektiv Andy Steuben, který si dělal poznámky u čela postele, teď k Erice vzhlédl. „Nemám to srdce říct, jak je to smutné.“

Erika obrátila oči v sloup. „Obejdeme se bez komentáře. Díky.“

Přikročila k tělům a důkladně si prohlédla jejich znetvoření. Muž i žena měli vyjmutá srdce, a to nijak úhledně a pěkně chirurgicky. Hluboké rány měly zubaté okraje a fragmenty kostí ulpěly oběma na břiše i na povlečení. Vypadalo to, jako by ten, kdo extrakci prováděl, sáhl oběma rukama do hrudní dutiny a srdeční sval vyrval.

Jenže to nebylo možné.

„Forenzní už je na cestě,“ oznámil Andy.

Erika už to věděla, ale tak jako byl Steuben vyhlášený vtipálek, byla zas ona divizní studená mrcha a necítila potřebu podporovat tyhle drby tím, že by se nad někoho vyvyšovala, když to nebylo nutné.

Přejela očima místnost a všimla si, že všechna dvířka komody jsou zavřená. Na psacím stole ležel notebook a kamerové vybavení. Vedle nich náprsní taška a kabelka. Na levém nočním stolku se nalézal stříbrný talířek s hromádkou zlatých šperků a těžkými náramkovými hodinkami.

Erika si promnula rozbolavělou hlavu. „Musím si zavolat.“

„Vezmeš na to federály?“ zeptal se Andy.

Erika přistoupila k hrubému dřevěnému čelu postele. Nad ním bylo do zdi kurzívou vyryto slovo o pěti písmenech.

LÁSKA.

„Tohle je třetí dvojice obětí,“ řekla zasmušile. „Asi tu máme sériového vraha.“

KAPITOLA ŠESTÁ

Ve chvíli, kdy došlo k protětí Sahvageova hrdla, letěla mu mozkem jedna jediná myšlenka: možná z toho podělanýho vlaku konečně vystupuje.

To si říkal, když padal na kolena a cítil, jak mu teplá krev tryská mezi prsty, vsakuje se do kalhot a rozlévá se po betonu. Diváci zápasu se dali na útěk a jeho mozek začal zpomalovat – takže měl nějakou naději, trochu optimismu, že konečně po tolika letech…

Koho by napadlo, že to ten člověk v sobě má.

A když je řeč o blbcích, ten hubeňour s nožem v ruce zpod něj vylezl a pelášil, jako by na tom závisel jeho život. Sahvage nechal toho debila běžet. Zasloužil si hajzlík svobodu za tu fikanou fintu s nožem. Ačkoliv kdyby ho ta žena tolik nerozptylovala…

Než ztratil vědomí, nařídil Sahvageův mozek hlavě otočit se tam, kde předtím stála. Ale všechno ho rychle opouštělo, energie, vědomí, vnímání. Takže toho hlava moc neudělala. Místo toho se svět roztočil a vířil kolem něj.

Pocit jízdy tunelem skončil nárazem, něco studeného a tvrdého ho udeřilo ze strany do obličeje – a v duchu se ptal, kdo ho praštil do brady mraženým lososem jako baseballovou pálkou. Jenomže ne, nebylo to napadení rybou. Byla to betonová podlaha, na které předtím stál, vymrštila se a popadla ho a držela.

Počkat, to nedávalo smysl.

A je to paráda, říkal si, jak ho opouštěl zrak, i když měl víčka dosud otevřená.

Možná tentokrát, opakoval si s vyčerpanou nedočkavostí. Možná… tentokrát…

Na okamžik ho překvapilo, když se mu vrátil zrak, ale pak poznal, že si jeho pozornosti žádá jiné zářivé oslnivé světlo. Nejprve se domníval, že je to Stín, jenže ne. Zdroj světla přejel. A pak následoval další. A další…

Auta, která vrhala světlo do zápasnického prostoru, zdrhala.

A někdo nad ním stál.

Ta žena… Ta, co na něj předtím křikla. A i když krvácel, vnímal ji.

Což bylo o moc lepší, než kdyby mu před očima proletěl vlastní život.

Byla vysoká a oblečená jednoduše, džíny a tlustá mikina působily nemístně mezi zdobnými, odvážnými věcmi, co nosili lidé. Vlasy měla stažené dozadu, takže mohl těžko určit, jakou mají barvu, a obličej hranatý, vysoké lícní kosti, pevná brada, propadlé tváře naznačovaly, že nějakou dobu hladověla.

Co sakra dělá na takovémhle místě?

Odjíždělo další auto a modravá záře jeho reflektorů přejela ji a její rozšířené, vyděšené oči.

„Jdi,“ řekl jí. „Nech mě být.“

Když se nepohnula a nedala najevo, že ho slyšela, napadlo ho, jestli nemluvil jen v duchu…

Sahvage se rozkašlal, ale jen slabě, protože neměl v plicích moc vzduchu. A krucinál, ústa měl plná mědi.

Žena se rozhlédla a tehdy zahlédl její culík. Tmavé vlasy, ale s blond pramínky. Pak už byla dole u něj a ústa se jí pohybovala.

Co to sakra dělá? Musí se postarat o sebe…

O sebe. Musí se postarat o sebe.

Právě když se připravoval vstát a vyhodit ji z té podělané parkovací garáže, vztyčila se v plné výšce a vrhla na něj poslední dlouhý pohled. Tvářila se bolestně. Chtěl jí říct, ať se netrápí.

I kdyby si byli blízcí, nestál by za to. A navíc se neznají.

Nakonec zmizela, rozplynula se ve vzduchu, místo, kde se nalézala, bylo prázdné, poslední auto, které sloužilo k osvětlení zápasiště, hranaté černé SUV, se skřípotem pneumatik projelo přímo prostorem, kde předtím stála.

Málem ho přejelo. Litoval, že tu práci nedokončilo za něj.

Poslední světla pohasla, zvuky lidí umlkly, noční teplota klesala čím dál víc a Sahvage se usmál do tratoliště vlastní krve.

Konečně žena, která udělá, co se jí řekne, když je to opravdu důležité. Oproti…

Stará země

1833

„Nemůžeš mě zachránit.“

Když jeho svěřenka Rahvyn ta slova pronesla, zmocnil se Sahvage strašlivý vztek na ženu, která seděla před ním na luční trávě. Věru, kdyby mu sestřenice vlepila políček, nemohla ho urazit víc.

„Co to říkáš,“ zavrčel z hlubin hrudi. „Jsem tvůj ghardian. Čest a povinnost mi velí…“

„Dost.“ Položila bledou dlaň na hrubou kůži jeho rukávu. „Snažně tě prosím. Už není čas.“

Odhodlán nepustit se do ní zhurta odvrátil pohled od místa, kde proti sobě seděli. Uprostřed tiché lučiny, právě procitající do jarního tepla, pod nádherou jasné hvězdnaté noci se srpkem měsíce se hádka zdála nepatřičná. Ještě nepatřičnější bylo hádat se s Rahvyn. Přesto byla jeho povaha taková, jaká byla.

A ona byla díky tomu naživu.

„Sahvagi, musíš mě nechat jít. Ničemu neposlouží, jestliže padneš dřív, než…“

„Poslouží to všemu! Copak nemáš rozum, ženská…“

„Ať mě dostanou,“ zašeptala. „Ty poté přežiješ. Věř mi.“

Sahvage umlkl. A nedokázal se k ní vrátit pohledem. Zíral před sebe a neviděl nic, krev v něm kypěla, nutkání k boji chyběl cíl, neboť by jí nikdy nedokázal ublížit. Ne činem. Ani myšlenkou.

Zaklel. „Dal jsem strýci, tvému otci, slib, že tě ochráním. Už jsi urazila mé černé dýky, teď je na řadě má čest?“

Chmurně zíral na řadu stromů a vzdálený domek, kde spolu žili od té doby, co její větev rodiny vyhubili bezduší. Jeho otec a mahmen byli také po smrti. Kromě Rahvyn už žádné přímé příbuzné neměl.

Když nic neříkala, musel na ni ještě jednou pohlédnout. Vlasy, černé jako havraní křídla, se jí kadeřily zpod kápě, kterou si přetáhla přes hlavu, a její bledá tvář svítila ve světle měsíce. Oči, černé a záhadné, se nechtěly setkat s jeho zrakem. Svírala ruce v klíně a to, jak nepřirozeně se soustředila na jejich nervózní pohyby, v něm budilo ostražitost.

„Co jsi viděla v budoucnosti?“ otázal se.

Odpovědí mu bylo jen mlčení, které posílilo jeho odhodlání, i když hrozilo, že mu zlomí srdce.

„Rahvyn, musíš mi to povědět.“

Konečně se mu podívala do očí. Na dolních řasách se jí chvěly slzy, světélkující a tragické.

„Bude pro nás oba snazší, když odejdeš. Hned teď.“

„Proč.“

„Blíží se čas mého znovuzrození. Osud mi připravil zkoušku, kterou musím projít. Mám-li najít svou skutečnou moc, nejde to jinak.“

Natáhl ruku a setřel jedinou slzu, která skanula. „Mluvíš jako šílená.“

„Tělo musí trpět, aby mohla shořet poslední překážka.“

Sahvage zamrazilo. „Ne.“

Z dálky zazněl dusot kopyt na cestě z udusané hlíny, jež lemovala pole. Pochodně, nesené vysoko a značně rozpohybované rychlým tempem silných koní, se blížily válečnickým tempem.

Byly to stráže v barvách Zxysise staršího.

„Ne!“ Sahvage vyskočil, vytasil černé dýky a postavil se čelem útoku. „Zachraň se – zdržím je!“

Mužů v sedlech byl tucet. Možná i víc. A za nimi? Ocelová klec tažená koňmi.

„Rahvyn,“ vyštěkl. „Musíš jít!“

Když nic neříkala, ohlédl se přes rameno…

Sahvage ztratil nit myšlenek. Kolem jeho sestřenice se šířila záře, a když se tomu jeho oči přizpůsobily, byl zmatený, neboť viděl, že hvězdy změnily své místo na nebi a obstoupily ji, jako by byla jejich sluncem. Jak je to možné…

Ne, hvězdy ne. Byly to světlušky. Jenže… teď není jejich roční doba, nebo ano?

Seděla v jejich středu v černém plášti s kápí, popelavou tvář pozdviženou do měsíčního světla, vtělená ctnost, čistota ve smrtelné tělesné schránce.

„Ne…“ Sahvageovi se lámal hlas. „Ať tě nezajmou.“

„Jinak to nejde.“

„Nepotřebuješ být mocná.“

„Potom za sebe budu odpovědná sama, Sahvagi, už nebudu závaží, které ti brání plnit povinnost vůči druhu.“

Sahvage sáhl do té záře, popadl ji za paži a násilím zvedl. „Odejdi! Hned!“

Střetla se s jeho pohledem. A zavrtěla hlavou. „Takhle to musí být…“

„Ne!“ Ohlédl se po jezdcích, kteří už sjeli ze silnice a hnali se vysokou trávou, vedeni světlem, které kolem sebe nahromadila. „Už není čas – odhmotni se!“

Rahvyn zvolna zavrtěla hlavou. Zavřel oči a na hrudi ho pálilo.

„Roztrhají tě na kusy,“ vypravil ze sebe přidušeně.

„Já vím. Takhle to musí být, bratranče. Teď jdi a zanech mě mému osudu.“

„Rahvyn, pokrevní dcero Rylanova,“ zazněl výkřik. „Podléháš na tomto území Zxysisovi staršímu!“

Objevily se široké meče, vysoko zdvižené, a Sahvage strčil sestřenici za sebe a připravoval se ke střetu. Za léta v bojích už vlastní rukou pozabíjel víc mužů, než jich teď měl před sebou, a kvůli sestřenici nechá jejich krev proudit po louce jako řeku.

„Proč musíš být tak tvrdohlavá!“ vyštěkl na svou svěřenku.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Odhalený milenec.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.