Přeložila:

ZUZANA ĽALÍKOVÁ

Kristen Callihan: Jax

Vydání první

Copyright © 2018 by Kristen Callihan

Published by arrangement with Brower Literary & Management

All rights reserved

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2022 jako svou 2495. publikaci

Přeloženo z anglického originálu Fall vydaného v roce 2018

Český překlad © 2022 Zuzana Ľalíková

Odpovědná redaktorka Renata Heitelová

Korektorka Marie Kejvalová

Cover design by Sarah Hansen, Okay Creations

Přebal a vazba Ricardo a Baronet

Sazba a grafická úprava Ricardo

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-1772-4 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-1773-1 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2022

Kristen Callihan

JAX

VIP (3)

Poznámka autorky

John (nebo-li Jax) je bojovník. Trpí depresí a úzkostmi. Před lety se pokusil o sebevraždu (což není v této knize popsáno). Změnil se tím směr, kterým se ubírá jeho život, a ovlivňuje to i jeho přístup ke vztahu se Stellou.

Johnovým příběhem jsem chtěla ukázat, že ti, kdo trpí duševními zdravotními problémy, se neutápějí celé dny ve smutku. Jsou to často velmi inteligentní, talentovaní, vtipní a charismatičtí lidé. John není výjimkou. Snad si ho zamilujete stejně jako já.

Tato kniha je pro mě výjimečná, protože stejně jako John i já bojuju s depresí a úzkostmi. Těžko se o tom mluví, avšak čím víc se svěřuju se svým trápením, tím víc si uvědomuju, že nejsem sama. Mnoho z nás trpí potichu, přitom to není potřeba. Jsou lidé, kteří nám chtějí pomoci.

Snažila jsem se přistupovat k tomuto tématu s úctou a co nejrealističtěji. Vše jsem konzultovala s betačtenáři a s lidmi, kteří mají s těmito situacemi vlastní zkušenosti, přesto jsem si jistá, že s některými body v příběhu se každý neztotožní. Veškeré chyby padají na mou hlavu.

V neposlední řadě, pokud trpíte, prosím, svěřte se někomu – kamarádovi, členovi rodiny, lékaři, terapeutovi. Svěřit se možná působí jako příliš těžký úkol, může vám to však jen pomoct.

S láskou Kristen

„Kdyby mé oči odhalovaly mou duši,

všichni by při pohledu na můj úsměv plakali.“

Kurt Cobain

1. kapitola

Stella

Sleduje mě nějaký muž. Jsem si tím jistá na devadesát devět a půl procenta. Asi by mě to mělo děsit, začínám být však především zvědavá. Přes koš s bio jablky se na svého stalkera úkosem podívám. Vysoký, štíhlý, ve formě – aspoň pokud můžu soudit podle toho, jak mu kabát lne k širokým ramenům – souměrné rysy, pěkná čelist. Čokoládově hnědé vlasy a opálená pleť. Čokoláda a burákové máslo. Mňam.

Potlačím odfrknutí. Vyrážet na nákupy o hladu není nikdy dobrý nápad, dostáváte chuť úplně na všechno. A fajn, možná jsem si tak na osmdesát procent jistá, že mě sleduje. Pokud chcete, můžete zhodnotit fakta: Megasexy chlápek se dosud objevil v každé uličce, do které jsem zašla, avšak nepůsobí jako ten typ, který by někoho sledoval. Působí nevzrušeně, jako by se snažil na sebe neupozorňovat. Tak to hodně štěstí. Ten chlap má jiskru, která nemá nic společného se vzhledem, spíš s jeho čirou přitažlivostí. Je to tak mocné, až mi skoro připadá i povědomý, což je docela směšné. Kdybych se s ním už někdy setkala, rozhodně bych si takového sexy muže pamatovala.

Sleduje mě? Porota stále rokuje. Je potřeba prozkoumat další důkazy.

Možný stalker vzhlédne, ve velké ruce růžový Honeycrisp, stejnou odrůdu jablka, kterou jsem si dala předtím do košíku já. Nefritově zelené oči pod výrazným hnědým obočím mě na okamžik ochromí, rychle se však odvrátím a srdce mi buší zděšením, že mě přistihl při činu.

Ne, určitě mě nesleduje. Muži jako on se na ženy jako já ani nepodívají. Dávají přednost vysokým štíhlým bohyním s dokonalými rysy nebo drobným éterickým skřítkům s velkýma očima a radostným úsměvem. Na ženy průměrné výšky, průměrné váhy a průměrného vzhledu ani nepohlédnou. Vím to, muži jako on mě přehlížejí celý život. Už od první třídy, kdy malý Peter Bondi běhal za holkami a chtěl po nich pusu – jen po mně ne.

Byl to strašný pocit, když jsem si uvědomila, že jsem jediná z holek tak odporná, že se mě nechtěl dotknout ani spolužák, který si jinak liboval v jedení holubů z nosu. Vzpomínka, jak se dívám na všechny ty holky, které utíkají před Líbacím Peterem, jenž se za nimi o přestávce žene, mě teď trochu bodne.

Ne že bych měla právo si stěžovat. Mám co nabídnout: čistou pleť, to je vždycky bonus, a slušné rty. Máma mi říkávala Bardotko, ne sice proto, že bych se podobala filmové hvězdě šedesátých let, ale protože jsem podle mámy měla stejné rty jako ta herečka. Rty, jako kdyby do nich bodla včela, říkávala jim máma, což zní jak bolestivě, tak dost hrozně. Dostala jsem do vínku i hedvábné měděné hebké kudrnaté vlasy.

Miluju je – a až v devětadvaceti letech jsem schopná to říct, aniž bych si připadala namyšleně. Muži však při pohledu na mé vlasy čekají od mého obličeje víc. Čekají, že v něm spatří omračující krásu, a ne průměrnou přitažlivost. Jak to vím? Párkrát mi to bylo řečeno. Jau. A jasně že vlasy přišly ruku v ruce s pihami. Muži je buď milují, nebo nesnášejí.

Upřímně řečeno spíš přitahuju cvoky do komiksů. Muže s měkkými břichy a bystrou myslí. To beru. Je pro mě důležitější, jestli má muž zajímavou osobnost než svaly. Proto teď nejspíš pan Fešák uvažuje, proč se objevuju tam, kde on, a nemá o mě žádný zájem.

Zavrtím hlavou nad tím, jak jsem paranoidní, a zamířím do uličky se sušenkami. Regály jsou však bohužel vybrakované. Míří k nám Sněhozilla, jak sněhové bouři přezdívají média. Protože je březen a Newyorčané si zrovna začali užívat jara, nikdo nemá z té nečekané bouře zrovna radost. A protože milí spoluobčané očekávali, že kvůli blizardu zavřou obchody, zpanikařili a vykoupili toaletní papír, chleba, vodu i všechno možné nezdravé jídlo.

Vůbec jsem nepochopila, proč vykoupili zrovna chleba, ale už ne to, čím se dá namazat. Obchod má ještě pořád bohatou zásobu burákového másla i džemů. Co budou lidi v případě nouze se vším tím chlebem dělat? Sednou si u svých hromad toaleťáku a budou se cpát suchými krajíci chleba, dokud nedorazí pomoc?

Tak jako tak tu zbyly jen balení s čokoládovými peckami a poslední balení sušenek Oreo s dvojnásobným množstvím krému. Nebojte se, moje milá dobroučká orea, najdu vám dobrý domov. Vezmu je a už se je chystám hodit do košíku, když se zpoza rohu opět vynoří pan Burákové máslo s čokoládou. Už zase?

Spatří mě, zaváhá a maličko povytáhne obočí, jako by si i on říkal: Zase ty? Pohlédne na orea v mé ruce a stiskne pěkné rty. Protože je má vážně pěkné. Hezky tvarované, ne moc plné, ne moc tenké, prostě tak…

Panebože, zírám mu na pusu. A on zírá na mě.

Stojíme proti sobě jak pistolníci u O. K. Corralu, čas se zastaví a mně se v břiše a mezi nohama probudí horko. Celá zděšená se otočím a zdrhnu. Jsem holt padavka. Protože se začínám červenat. Stačí, že mě už dvakrát viděl, jak po něm pokukuju. Horší je, že mě přistihl přímo při činu.

Rychle projdu kolem všemožných sušenek od Keeblera s usměvavými skřítky a palčivě si přitom uvědomuju velikost svého zadku. Naštvaná sama na sebe, že si to tak zabírám, se rozhodnu zpomalit, využít toho a trochu tím zadkem při chůzi zahoupat.

Rozhozená situací, ke které s tím fešákem došlo, vezmu tampóny a nové tělové mýdlo a zamířím k uličce se zmrzlinami. Mám plán, a ten zahrnuje sušenky, čokoládovou polevu a moji oblíbenou mátovou zmrzlinu s kousky čokolády.

Zahnu za roh a okamžitě se zastavím. Pan Vysoký, krásný a vyčítavý právě otevírá mrazák se zmrzlinou a vytahuje poslední…

„Tu mátovou si neberte!“ Není to otázka.

Zarazí se, znovu povytáhne tmavá obočí, tentokrát o něco výš a trochu pobouřeně. Bože, ty jeho oči, zelené, hříšné, lemované hustými, přehustými řasami. Takové řasy mívají spíš ženy, na něm však nic ženského není.

„A co když si ji vezmu?“

Zachvěju se po celém těle a nemá to nic společného s chladným vzduchem, který vychází z mrazáku. Má mírný britský přízvuk, lehce vybledlý jako obnošené džíny. Jeho hlas? Bože. Je jako sex, zpocená prostěradla a rozdrcené sušenky s čokoládovou polevou.

Příště se vážně musím před nákupem najíst. Měla bych zamířit k pokladnám a vrátit se domů.

V sázce je ale mátová zmrzlina. Vyrazím uličkou a palčivě si cestou k tomu muži uvědomuju své tělo. Bože, z toho chlapa sálá něco mocného, neodolatelné feromony a doutnající pohled. Obrním se před ním.

„Na tu zmrzlinu se těším celý den.“ A zbyla tu jediná. Kristepane. Co to s tímhle obchodem je? Copak ho všichni ostatní z tohohle města dneska vyrabovali?

Pan Doutnající pohled ke mně udělá krok. „I já jsem se na ni těšil.“ Uchopí kelímek zmrzliny za horní část.

Tak to ani omylem. Máš to mít, chlape.

Chytím spodní část kelímku. „Mezi ženskou a její zmrzlinu se stavět nechcete, kamaráde.“

Přimhouří oči. Je mi nějaký povědomý. Ne jako že Kde jsi byl celý můj život. Spíš Nemluvili o tobě v poslední době ve zprávách? A fakt doufám, že ne v tom smyslu, že jsi podezřelý z vraždy. Sexy vrah? Proč ne, vyzařuje z něj aura drsňáka.

Tmavé vlasy má po stranách sestříhané na krátko, ale navrchu zacuchané, padají mu do očí a zamotávají se mu do šíleně dlouhých řas. Nejradši bych mu ty vlasy odhrnula, to však neudělám.

Stojím pod tíhou jeho pohledu jako přimrazená. Panenko skákavá, je tak panovačný a sebejistý, přetéká arogancí, která prozrazuje, že je zvyklý, aby bylo vždycky po jeho. Znovu na něj změním názor a teď uvažuju, jestli je bohatý kluk, který se rozhodl zkusit si normální život. Jeho šedý svetr je z kašmíru, a ačkoli kabát i džíny má obnošené, oba kousky jsou příliš dokonale střižené na to, aby pocházely z konfekce. Díky své práci trávím čas ve společnosti bohatých mužů, a tak poznám kvalitní oblečení.

Buď je bohatý, nebo má v sekáčích fakt šťastnou ruku. A pořád je mi podivně povědomý. Nedokážu přesně říct proč a je zvláštní, že to nevím. Obvykle se v lidech vyznám, tenhle chlap však nezapadá do žádné ze základních škatulek.

Do hlasu se mu vkrade tvrdý tón. „Máte orea, zlato, já si beru zmrzlinu.“

Přitisknu si drahocenné sušenky k hrudi. „Jenže ta orea potřebují mátovku, doplňují se.“

„‚Mátovku‘?“ Krátce se zasměje. „Fakt tu mluvíte o zmrzlině, jako by to byla nějaká superschopnost?“

„Rozhodně mě dokáže potěšit.“

Znovu povytáhne ta působivá obočí. „A to mě má přesvědčit, abych se jí vzdal?“ Něco v jeho pohledu potemní, něco, z čeho mi nechtěně zahoří kůže. „Co když i já chci potěšit?“ zeptá se tiše, smyslně, jako žhavý sex a horká čokoláda.

Bože, je fakt dobrý. Tím rozpáleným hlasem určitě přesvědčil už hromadu žen, aby se vzdaly zmrzliny.

„To máte smůlu. Tahle zmrzlina nese moje jméno, pane.“ Zatahám, avšak muž drží kelímek příliš silně.

Nakloní se ke mně. Obklopí mě vůně mýdla s nádechem medu a citronu. „Asi vám přeskočilo, když věříte, že tu zmrzlinu dostanete, Knoflíčku.“

„Knoflíčku?“

„Slyšela jste.“ Zazubí se – pěkně zeširoka – a kývne k ostatním zmrzlinám s všemožnými příchutěmi. „Vzdejte to a vezměte si tamhle neapolskou zmrzlinu. Protože tahle je moje.“

Tohle je vážně směšné. S cizími lidmi se nikdy nedohaduju. A už vůbec ne se sexy muži. Za normálních okolností bych jen zavtipkovala o tom, že kvůli sněhu došla zmrzlina, popřála bych tomu cizinci dobrou noc a šla bych si po svém. Hádky nikdy nic nevyřeší. A teď se na mě podívejte, chovám se, jako by mi snad přeskočilo. To mi však nezabrání, abych zavrčela: „Chci. Tu. Mátovku.“

Je tak blízko, až si všimnu drobné jizvičky pod jeho levým okem, napůl skryté pod dívčími řasami. Vážně není fér, že má takové řasy.

„Ani omylem, Knoflíčku.“

Zas ten Knoflíček. Vůbec netuším, proč mi tak říká, ustoupit však nehodlám. V sázce je moje čest.

Ani jeden z nás se nepohne. Mračím se na něj. On se mračí na mě. Teď už v něm dokážu číst naprosto dokonale. Je to pro mě stejně snadné jako dýchání.

Do toho, Knoflíčku. Jen to zkus.

Vážně si myslíš, že ti ji nedokážu vzít?

Vím, že to nedokážeš.

Z jeho mlčení sálá taková domýšlivost, až zaskřípu zuby. Stella Greyová je sice možná průměrná žena s nezkrotnými vlasy a zadkem, za který může příliš mnoho sušenek, avšak není žádná bábovka. Rozhodnu se nebrat na vědomí, že o sobě začínám mluvit ve třetí osobě, rozhodnu se nevnímat ani svou citlivou část, která na mě křičí: „Ne! Nedělej to!“ a zvednu příslovečnou rukavici.

Vytáhnu se na špičky a zaútočím.

Políbím ho.

John

Jsem jako zkoprnělý. Polibkem. A ani ne nijak sexy a vášnivým. Bylo to pouhé líbnutí. Krátké a nenápadné. Ani jsem nestihl zareagovat. Najednou bylo po všem a ta žena zmizela. Během toho krátkého okamžiku jsem to však vnímal naplno. V té jediné podivné chvíli mi ztuhly všechny svaly v těle a srdce mi v hrudi poskočilo. Cítil jsem její měkké rty – jejich poddajnost i pevnost – i horký dech, když zalapala po vzduchu. Stejně jako já.

Já jsem zalapal. To jako fakt?

Je to zvláštní pocit, mrazí mě z něj po těle. Mám za sebou mizerný den, mizerný týden, mizerný měsíc, mizerný rok. A po všech těch sajrajtech, kterými jsem si prošel, jsem otupěl. Přežívám ve světě, kde nejsem nikdy na výši ani na dně. Vyhovuje mi to. Stejně jako mi vyhovuje občas se zapojit do jednoduchých aktivit, kterým se věnují normální lidé. Na krátké okamžiky se chovám jako obyčejný chlap. Například dneska jsem si vyrazil na nákup, než se přiřítí sněhová bouře. Líbí se mi pocit normálnosti, který mi to přináší.

To všechno je najednou pryč. Stojím, zírám směrem, kudy zmizela ta zlodějka polibku, jen matně vnímám ledový vzduch, jenž uniká z mrazáku a chladí mi ucho a tvář, a říkám si, že bych se už měl asi pohnout. Zaujme mě však ještě jiný pocit. Takový, o němž jsem se už dávno domníval, že jsem ho ztratil. Pocit, při němž mi krev burácí v žilách a dech mám nepravidelný a zrychlený, jako bych se po zběsilém sprintu náhle zastavil.

Stojí mi péro. A to jenom po jediném krátkém polibku od téhle obyčejné holky. Takže opakuju… To jako fakt?

Teda zas tak obyčejná určitě není. Ještě pořád před očima vidím, jak se jí na odchodu pohupoval plný, kulatý zadek, pěkně tvarovaný v obepnuté černé sukni. Černá sukně, černé legíny, černé kanady, rusé vlasy.

Bože, ty vlasy. Přestože má ta ženská v hlavě nejspíš o kolečko víc, vlasy má nádherné. Všiml jsem si jich hned, jak vstoupila do obchodu. Zrzka. Ta bláznivka má vlasy sytě měděné jako zbrusu nová pence. Záplava lesklých kudrn se jí kroutí kolem všedního obličeje.

Byl pro mě skoro šok, když se ke mně poprvé otočila a já ji naplno spatřil. Ty vlasy nutí chlapa myslet na sex a hřích. Nemá nijak velké oči a pihy. Hezounká je jako knoflíček. Sexy gotička s tváří něžné ženy. Holka odvedle v kombinaci s Wednesday Adamsovou.

Krátce zavrtím hlavou a snažím se vzpamatovat. Její vzhled mi může být ukradený, protože ta holka je jako naštvaný zajíček, který se chystá rozpárat svou oběť. Proč mě políbila? O čem jsme se to dohadovali?

Pohlédnu na svou mrznoucí prázdnou ruku. Jasně. „Mátovka.“

Na studených tvářích se mi rozlije úsměv. Bod pro Knoflíčka.

Zabouchnu víko mrazáku a vyrazím za svojí zmrzlinou.

Žena je už u pokladny a snaží se zastrčit si neposlušný pramínek vlasů za ucho. Má lehce zrůžovělé tváře, a jak se k ní blížím, rudne stále víc. Bílými zuby si okusuje plný spodní ret, který si moc dobře pamatuju.

Při pohledu na ni si také vybavím záblesk překvapení v jejích očích, když mě políbila, jako by sama nemohla uvěřit, co to právě provedla. Ještě nikdy jsem nepotkal čitelnějšího člověka. Skoro vidím, jak se jí v té bláznivé hlavě roztáčí všechna kolečka, když se za ni přikradu a se žuchnutím postavím košík na konec posuvného pásu.

Čeká, že se do ní pustím. A viditelně ji to děsí. Zajímavé, vzhledem k tomu, že předtím necouvla. Už jsem si začínal myslet, že mě možná sleduje, což by mi setsakra vadilo. Nepotřebuju mít za patami stalkerku. Tuhle teorii mi ale rozbila ona sama varovnými pohledy, které po mně vrhala v sekci zeleniny a ovoce. Ne, tahle holka se mnou nechce mít nic společného.

Nakrčí nos, jako by cítila smrad, přesto mě nevezme na vědomí. Ne, nic takového, Knoflíček ke mně stojí bokem a bledou ruku má položenou na mojí mátové zmrzlině, jako by se bála, že jí ten kelímek šlohnu. Cha.

S úsměvem k ní přistoupím a zahledím se na její zátylek, na proužek smetanové pleti nad límečkem jejího tmavě modrého obnošeného bomberu. I oči má tmavě modré. Moc rád bych se do nich znovu zadíval. Určitě by se na mě provokativně mračila.

No tak, Knoflíčku, chci vidět tvoje vzdorovité oči. V poslední době se fakt kurevsky nudím. Jsem úplně otupělý.

Přistoupím ještě blíž. Tak blízko, že kdyby se špatně nadechla, zadkem by se otřela o můj rozkrok. Ta představa mi vžene do hlavy ne zrovna čisté, ale o to lepší myšlenky. Zvláštní, že na mě tahle zvláštní žena vůbec působí. To bude těmi vlasy. Stačí mi jeden pohled na ně a hned si je představím, jak mi kloužou po tvrdém ptákovi. Je na mě však příliš roztomilá. A to ani nemluvím o tom, že by mě do péra spíš kousla, než aby mi ho vykouřila.

S tou děsivou představou před očima o kousek odstoupím a prohlédnu si zboží, které krátkými, úsečnými pohyby skládá na pás. Když pominu dámské potřeby, kupuje si prakticky totéž co já. Osm jablek Honeycrisp, dva kelímky vanilkového skyru, bio granolu s brusinkami, buvolí mozzarellu, cherry rajčátka, italský chléb a uzenou slaninu. Do posledního kusu to samé co já. Vybrala si i orea. Orea jsem chtěl já. A nesmíme zapomínat na „mátovku“.

Co to má sakra znamenat? Jestli mě nesleduje, a přiznávám, že jsem byl obvykle krok za ní, jak se stalo, že jsme si vybrali oba totéž?

Proklatě divný.

Znovu se na ni zadívám. Štve mě a po pravdě docela fascinuje, že ji tak vnímám. Je to přitažlivost? Nevím. Přitahují mě sebevědomé ženy. Takové, které kam vkročí, tam vládnou. Tak jo, obvykle si vybírám spíš pěkně divoké kočičky, které si mě prohlíží, jako by mě chtěly sníst. Jak jde o sex, jsem pěkně povrchní. Klidně mě žalujte.

Tahle žena prochází prostorem, jako by se do něj snažila zapadnout. Teda když pominu, že se mi snažila vyhýbat. A pak se najednou změnila. Během jediné vteřiny na mě upřela veškerou pozornost. Bylo to omračující. Oslnivé. Takhle jsem se necítil tak dlouho, až jsem ten pocit v první chvíli vůbec nepoznával.

Zvláštní. A očividně netuší, kdo jsem. Což se mi líbí. Hodně. Ne všichni mě poznávají, ale většina lidí mého věku ano. Ne však slečna Mátová zlodějka.

Prohlédnu si ji s vědomím, že to cítí. Je to bonus, protože se naježí.

Má osobité rysy, nos o maličko větší a hranatou bradu doplněnou kulatými tvářemi. A ty pihy. Nos i tváře má poprášené pihami jako skořicovým cukrem. Jsou tak akorát tmavé, aby upoutaly pohled a vzbudily touhu je spočítat a možná je i osahat. Pihy jsem nikdy neměl rád. Příliš rozptylují.

Dvě má dokonce i na rtech. Tak tomu říkám už pořádné rozptýlení.

Chci zas vidět její oči. Pocit viny v nich. Protože se provinila. Stojí tu, ošívá se a dává pozor na své jídlo. Naprosto mě ignoruje. Roztomilé.

Přistoupím k ní a držím se jí jako černé svědomí. Kulaté tváře jí zčervenají a vyniknou na nich skořicové pihy. Rád ji dráždím, i když bych neměl. Proč, to vážně nevím, ale vždycky jsem se řídil instinktem, a tak se jím řídím i teď.

Pokladní se na mě zle zadívá. Po právu. Jsem mohutný chlap, který dýchá na krk holce.

Usměju se na ni. „Známe se.“

„Ne, neznáme,“ odpoví ta zlodějka zmrzliny, aniž by se obtěžovala otočit.

Skloním se k ní a nadechnu se vůně dívčího šampónu a podrážděné ženy. „Jak to můžeš říct, Knoflíčku? Nestává se každý den, že políbím ženu a ještě jí dám svoji zmrzlinu.“

Knoflíček se rozechvěje, nejspíš se rozhoduje, jestli odtud zdrhnout, nebo se mi postavit. Vsadím se, že uteče, protože to udělala už jednou. Náhle se však ke mně otočí a zvedne ke mně tmavě modrý pohled.

„To já políbila tebe. A byla to moje zmrzlina.“

Její? Povytáhnu obočí. Druhý pokus, ty vychytralá zlodějko.

V odplatě také povytáhne obočí. Kdo z nás tu drží mátovku, trumbero?

Je docela působivé, že dokáže jediným pohledem říct „trumbero“. Pokladní vrátí Knoflíčkovi drobné a žena se otočí k odchodu. Vadí mi, že mi každou chvíli zmizí ze života.

„Jak se jmenuješ?“ zeptám se, protože to potřebuju vědět. Určitě má nějaké roztomilé a neobvyklé jméno.

Zarazí se. „Je mi líto, ale s cizími se nebavím.“

Rozesměju se. „Jasně, ty je jenom líbáš.“

Polib mě zas, ať se hezky seznámíme.

Ne, nechci tuhle holku líbat. Je to určitě upejpavá puritánka, která při sexu zavírá oči a na nákup chodí se seznamem – a sní o další dávce mátové zmrzliny. Zlodějka jedna. Proradná zlodějka, kvůli které se nebudu mít během blizardu čím nacpávat. Kruci, asi bych se měl vrátit a vzít si kelímek té zatracené neapolské zmrzliny. Jenže jahodovou část nesnáším. Proč ji vůbec dělají?

Zavrtím hlavou a zaměřím se na slečnu Mátovku. Teď už se na mě usmívá a moc dobře ví, že nemám k snědku nic sladkého. Nejradši bych ji zatahal za vlasy a štípl do zadku jak malý harant. Je to fakt padlé na hlavu.

Divný a zvrhlý, Jaxi.

„Ty mi fakt neprozradíš svoje jméno, zlodějko?“

„Jak se jmenuješ ty?“ opáčí, jako bych snad podle ní žádné jméno neměl.

„John.“ Je to pravda i lež zároveň. Zeširoka se usměju. „A ty? Chci vědět, jaké jméno mám nahlásit na policii.“

S hrdě zvednutou hlavou vezme svoje tašky, pak se však zarazí, vytáhne orea – poslední balíček, který se jí povedlo ukořistit dřív, než jsem se k nim dostal já – a plácne je na pokladní pás.

„Dej těm poldům aspoň sušenky. Až si jim přestaneš stěžovat, budou mít asi hlad.“ S těmi slovy odejde. Teď už zadkem nepohupuje, mašíruje si to tak, až bych se zas nejradši rozesmál.

„‚Bouchačku tu nech, vem ty cannoli.‘ Takhle nějak?“ křiknu za ní.

Pokladní se na mě zadívá, jako by mi snad přeskočilo. Musím s ní souhlasit, protože na jednu bezmyšlenkovitou vteřinu vážně zvažuju, že bych se za Knoflíčkem rozběhl a zjistil, jestli jí dokážu pocuchat nervy ještě trochu víc – navzdory svému podezření, že je v posteli nejspíš upjatá, nebo možná právě proto. Mám rád dobrou výzvu.

Nikdy však nezapomínám na to, kdo jsem. Nedá se to změnit stejně jako barva mých očí. Ať tak či tak, jsem Jax Blackwood, slavný frontman, zpěvák a občasný kytarista Kill Johna, a vešel jsem do povědomí lidí i tím, že jsem se před dvěma lety pokusil zabít. Ať se dám do řeči s kteroukoli ženou, bude to o mně vědět, a to ovlivní vše, k čemu mezi námi dojde. Sláva i špatná pověst udržují vztah na docela povrchní úrovni. Mám to tak raději. Sex je sex, zábava, pohoda, vzájemná rozkoš.

Slečna Mátová zlodějka určitě není na jednorázovky. Tím jsem si jistý. Sice jsem si to naše společné špičkování užíval víc než cokoli jiného za posledních několik měsíců, byl bych ale raději, kdyby si ten okamžik zachoval svoji nevinnost. Nechci ho pošpinit tím, že bych si to s ní rozdal a hned potom za sebou práskl dveřmi.

Dívám se za ní se starou známou prázdnotou v hrudi. Některé věci nám holt nejsou přány.

2. kapitola

Stella

Z nějakého nepochopitelného důvodu mi tašky s nákupem připadají neuvěřitelně těžké a to mě štve. Při každém kroku mě studený a tvrdý kelímek s tou zatracenou mátovou zmrzlinou uhodí do stehna. Cestou domů myslím na jisté rozlícené zelené oči a výsměšný úšklebek. Vstupní chodba je zatuchlá a je cítit plesnivinou, popraskané černobílé dlaždice a zrezivělé armatury mě však podivně uklidňují.

Mám zatracené štěstí, že mám k dispozici dostupné bydlení přímo ve městě. Připomínám si to cestou po schodech až do pátého podlaží. Od kovového zábradlí se odráží ozvěna mých kroků. Pro závisláky na adrenalinu je tu i výtah. Vzhledem k tomu, že jsem v té mrňavé piksle jednou trčela tři hodiny, v nejbližší době osud rozhodně pokoušet nebudu.

Než dojdu na svoje patro, hlad mě přejde – nejradši bych se jen stulila do klubíčka a usnula. Můj byt se nachází na konci chodby. Tady nahoře to nesmrdí plísní, spíš prachem a starou omítkou. Bylo mi jedenáct, když mě sem táta přivedl. Byla jsem vyděšená a máma mi chyběla tak moc, až jsem se bolestí skoro nedokázala nadechnout. Máma zemřela a táta – který byl pro mě naprosto cizí člověk – byl jediný, kdo mi z rodiny zbyl. Tiskla jsem se mu k boku, zatímco mě vedl k maličkému bytečku, který se měl stát naším domovem.

Tehdy jsem spávala na úzkém lůžku za závěsem a táta, když byl zrovna doma, přespával na rozkládacím gauči. Často mizel na celé dny a pokaždé se zničehonic objevil, jako by se nechumelilo. Jako by bylo normální, že se o sebe musí malé dítě postarat samo. Prý mě tím chtěl naučit, jak se „zocelit“.

Teď už byl pryč nadobro a malý byt mi bez něj připadá jako honosné sídlo. Táta mi nechybí. Některé dny ho přímo nenávidím, to mi však nebrání občas uvažovat, kde asi je. Čas od času bych ho třeba i ráda viděla, i kdyby jen proto, abych ho mohla poslat ke všem čertům za to, že mě opustil. A tak dál čekám, v tomhle bytě s regulovaným nájmem napsaným na mou zesnulou pratetu, jejíž domácí mě tu toleruje stejně, jako to dělával pro tátu – hlavně když mu každý měsíc podstrčím pár stovek.

Proto se taky při pohledu na obálku, úhlednou a formální, přilepenou na černých dveřích, zarazím na místě. Srdce mi v hrudi dlouze udeří. Vejdu do bytu, obálku však neotevřu. Místo toho pečlivě uložím potraviny, převleču se do domácího a učešu si vlasy. Udělám prakticky cokoli, jenom abych se na tu obálku nemusela dívat.

Až když napětí, jež mi svírá krk, dál nesnesu, obálku otevřu. Prsty mi ztuhnou a svět se mi zas o trochu zmenší. Náhle je v něm o něco větší prázdno. Tato budova se bude měnit na dům s byty v osobním vlastnictví. Kdybych byla moje zesnulá prateta Agnes, dostala bych nabídku na odkup bytu. Nejsem však Agnes a nemám šest set padesát tisíc dolarů na to, abych si tenhle svůj kousek Manhattanu koupila.

„Ach, ty výhody bydlení v centru,“ zamumlám a dopis zmačkám.

Nevinná radost, kterou mi trocha flirtování s tím sexy mužem přinesla, je pryč. Brzy skončím bez domova. Poslední pouto s otcem se přetrhne. Nevím, jestli mi na tom vlastně záleží, jako táta stál za starou bačkoru. Přesto teď sedím na promačkaném futonu, kterému kdysi říkal postel, zírám do země a připadám si tak osamělá, až se celá třesu.

Nejradši bych teď hned utekla do bezpečí Hankova letiště. Potřebuju prostor. Potřebuju vidět zemi hluboko pod sebou a modré, přemodré nebe nad hlavou. Obloha je však šedá a pošmourná, jak se blíží sněhová bouře, navíc létat rozrušená není dobrý nápad.

O samotě a na zemi nemám kam před novou skutečností utéct. Můžu to vzdát a nechat život, ať mě převálcuje. Mám chuť mu to dovolit.

Místo toho se natáhnu po telefonu a obvolám pár lidí.

John

Když vedete život, o jakém se lidem jen sní, nic vám už nepřipadá skutečné. Právě to je odjakživa můj problém. Nikdy jsem se neměl čeho držet. Jasně, mám hudbu, kapelu, slávu, ty mě však při zemi nedrží. Díky tomu všemu si život užívám. Žiju pro ty okamžiky, kdy si připadám na samém vrcholu, pro pocit nepřemožitelnosti, který se mě na pódiu zmocňuje, pro pocit, že dokážu všechno na světě. Takový pocit nic nepřekoná. Mojí duší je hudba, a když hraju, jsem nesmrtelný.

Žít celou dobu jen pro jediný okamžik však nejde. A pád z těch nepředstavitelných výšin bolí.

Jak žít dál, když jste padli tak hluboko, že to už hlouběji nejde? Jeden krůček po druhém. Tohle mi aspoň říká můj terapeut. Brát to jeden krok za druhým. Některé dny mi budou připadat obyčejné. A jindy budou úplnou osinou v zadku.

Kontroly u doktora spadají někam mezi tu osinu a obyčejnost. Když ale málem umřete, tak nějak si začnete svého zdraví vážit o trochu víc. A tak teď sedím v nepohodlném křesle v obývacím pokoji své soukromé lékařky – jde sice jen o rutinní prohlídku, jenže jsem to pořád já a moje sláva znamená, že si potřebuju při kontrole u lékaře zajistit naprostou anonymitu.

Doktorka Sternová mě nenechá čekat. Vejde do pokoje s přívětivým úsměvem, který se budoucí lékaři nejspíš učí už na medicíně.

„Dobrý den, Jaxi. Jak se máte?“

„Dobře. Trochu mě bolí v krku, ale to po turné vždycky.“ Zpívat každý večer si vybírá svou daň. Vypil jsem tolik zatraceného čaje s medem a citrónem, že mi už určitě sálá z pórů.

Lékařka stiskne rty, proto znervózním. „Co kdybyste se posadil na pohovku? Podívám se na to.“

Přesednu si a nechám ji, aby mi prohlédla hrdlo.

„Máte ještě nějaké potíže? Bolest nebo nepříjemné pocity v jiných částech těla?“

„Jiných částech těla?“ Zamračím se a tep se mi trochu zrychlí, i když nevím proč. Její opatrný výraz mě rozčiluje. „Ne. Proč?“

Ustoupí a ze stolku zvedne složku. „Dostala jsem výsledky testů.“

Protože jsem se rozhodl začít chovat zodpovědně, pravidelně chodím i na testy na sexuálně přenosné nemoci. Stydím se to přiznat, ale dřív jsem na to docela kašlal, odteď však nehodlám svoje zdraví riskovat. Přesto se mi pohled v doktorčiných očích nelíbí.

„Dobře,“ odpovím opatrně.

Doktorka se na mě dlouze zadívá. „Vypadá to, že máte chlamydie, Jaxi.“

V uších mi začne burácet krev. „Cože? Ne! Cože?“

Pohlédne do mojí složky a poté zas na mě.

„Vždyť používám kondomy,“ namítnu trochu rozhozeně. Kůže se mi naježí. „Pokaždý. Bez výjimky.“ Dávám si pozor. A používám jenom svoje kondomy. Když pominu riziko nemoci, stačí špendlík a bude ze mě fotřík. A to nepřichází v úvahu.

„Je mi líto,“ odpoví paní doktorka Sternová, „ale chlamydie se přenášejí i orálním sexem.“

Zírám na ni.

Doktorka zmírní tón a soucitně dodá: „Máte je v hrdle, Jaxi. Což je pochopitelné, pokud jste se nakazil při orálním sexu. Bolest v krku, kterou cítíte, je příznakem chlamydií. Naštěstí jsme je podchytili velmi brzy.“

Orálním sexem? Já to jedné buchtě udělal pusou a ona mě nakazila sexuálně přenosnou nemocí?

„V hrdle? STI se dá do prdele chytit i do krku?“

„Není to tak běžné, ale ano.“

Kde jsem sakra byl, když se to probíralo ve škole? Nejspíš jsem se ulil z vyučování. Holt promarněné mládí. Stisknu si kořen nosu a snažím se uklidnit.

Doktorka Sternová se začne vyptávat: „Cítíte při močení pálení? Bolest nebo citlivost ve varlatech?“

„Cože? Ne.“ Narovnám se. „Ne, nic takovýho. Mý péro je v pořádku.“

Trpělivě se pousměje a tím mě podráždí ještě víc. „I tak by bylo nejlepší, kdybych provedla kompletní prohlídku.“

„Kompletní prohlídku?“ Poplašeně narovnám záda.

Doktorka ani nemrkne. „Vašeho penisu a konečníku, abych –“

„Zatraceně.“ Ledovou rukou si prohrábnu vlasy. To snad není pravda.

Doktorka mi položí dlaň na rameno. „Dobrá zpráva je, že se to dá snadno léčit. Antibiotika se o to rychle postarají.“

To je dobře, avšak co nevidět mi bude ohmatávat péro a zírat na zadek. Škubnu sebou a roztřesenou rukou si promnu obličej. „Proklatě.“ Najednou mě napadne ještě něco. Málem se pozvracím. „Do prdele, musím zavolat svým partnerkám, co?“

Doktorka přikývne a přede mnou se rozevře černá díra ponížení. „Bylo by to zodpovědné, Jaxi.“

A noční můra mých píáristů. Už dva roky žiju pod mikroskopem – jsem chlap, co to zkusil. Zkusí to zas? Na co právě teď myslí? Pořád se ptají. Pořád sledují každý můj krok. A teď se o mně budou ještě vykládat sexuální vtipy. Ano, lituju se. A je mi to jedno. Protože vím, že o tom musím říct Scottiemu a Brenně.

„Do prdele práce.“

„Budete v pořádku, Jaxi.“

Tomu říkám ironie. Kdykoli mi to někdo řekne, hodně rychle se objeví něco, co mě srazí zase zpátky na zem.

Má v obličeji ten výraz, víte jaký, ten, který doktoři nasazují, když chtějí, abyste proklatě litovali svých životních rozhodnutí. „Kdy jste měl naposledy s někým jakýkoli sexuální kontakt?“

„Asi před měsícem.“ Upřímně řečeno to nebylo příjemné ani mně, ani mojí partnerce a konečně jsem pochopil, že bych si měl s těmi nesmyslnými jednorázovkami dát na chvíli pauzu.

„Hm… No, inkubační doba trvá od několika dní po několik měsíců. Příznaky se však obvykle objevují do jednoho až tří týdnů. Podle mě byste měl začít u vaší poslední partnerky a od ní se odrazit.“

Neobtěžuju se jí prozradit počet partnerek, které jsem ten poslední týden měl. Promnu si obličej a zarazím se. Projede mnou vlna zděšení.

„Paní doktorko, nedávno jsem v obchodě políbil jednu ženu.“ To byly dobré časy. Před očima se mi mihne vzpomínka na tu roztomilou zlodějku mátové zmrzliny dřív, než si v tom stihnu zabránit.

Lékařka má co dělat, aby potlačila úsměv. „Proč mě to jen nepřekvapuje.“

Zvláštní je, že mě to překvapuje. Každou chvíli mě někdo balí, ve všech případech jde ale o jediné. Chci si to rozdat? Ano, prosím, jasně, paráda. Mátová zlodějka mě políbila, aby odvedla moji pozornost. Doteď ji za to docela obdivuju.

„Problém je, že nevím, kdo ta žena je. Co když…“ Zatraceně, nemůžu tu zlodějku vyhledat a začít jí vykládat, že by si měla nechat udělat test na sexuálně přenosné infekce. „Mohl jsem ji nakazit tou…?“

„Ne, Jaxi,“ ujistí mě doktorka Sternová rychle. „Líbáním nebo pitím ze stejné sklenice se chlamydie nepřenášejí. Přenos je možný jen sexuální aktivitou, jako je styk nebo orální sex.“

Ramena mi poklesnou úlevou. „Dobře, to jsem rád.“

Doktorka mě jemně poplácá po rameni. „Dám vám chvilku, abyste se převlékl do andělíčka, a poté začneme.“

Jasně, ta prohlídka. Paráda. Fakt zkurvená paráda.

Stella

Pokud mi telefon zazvoní, když spím, za normálních okolností to nezvedám. Nicméně protože ho mám zrovna přitisknutý k obličeji a jeho vyzvánění mě k smrti vyděsí, jsem o něco ochotnější hovor přijmout.

Hmátnu po tom zatraceném krámu, abych vypnula otravné vyzvánění, místo toho se praštím do obličeje a nakonec stisknu tlačítko přijetí hovoru.

„Do prde– Ano?“

Rozhostí se dlouhé ticho, takové, které dává jasně najevo, že volající je na drátě, ale zvažuje, zda se má ozvat.

S povzdechem se převalím na záda. „Bylo slyšet, že jsem řekla do prdele, co?“

To není zrovna dobré znamení, protože tenhle telefon používám jako pracovní a někteří potenciální klienti jsou už tak dost nervózní.

Ozve se odkašlání a poté konečně promluví úsečný mužský hlas. „Mluvím se slečnou Greyovou?“

A vida, zdravíčko, pane Bonde. Promnu si tvář a posadím se. „Ano, tady Greyová. Pro většinu lidí Stella. Co pro vás mohu udělat?“ Sakra, tak to bylo fakt na úrovni. Takhle mluv, když chceš znít jak něčí táta a přitom jako blbec, Stelli.

Bonďák se mnou nejspíš souhlasí, protože pochybovačně zamručí. „Jmenuji se Scott. Kontakt na vás jsem obdržel od pana Aarona Mullinse.“ Opět a tentokrát silněji nedůvěřivě zamručí. „Zmínil se, že se na vás dá spolehnout a že byste možná měla zájem o hlídání domácích zvířat.“

A sakra. Pohodičková práce. Včera večer mi ji Aaron, jeden můj starší klient, navrhl jako snadné řešení mého problému – tedy že se do tří týdnů můžu ocitnout na ulici.

„Ano,“ vyhrknu. „Hlídání kočky, že? Aaron mi řekl, že hledáte někoho na dlouhodobější spolupráci? Myslím, že na dva měsíce?“

„Na čtyři. Můj klient odjíždí na delší cestu a nechce s sebou brát své zvíře.“

Z toho chlapa čiší mráz. „No, určitě to bude pro – Omlouvám se, jak se že kočka jmenuje?“

Muž se odmlčí a poté si odkašle. „Stevens.“

„Kocour jménem Stevens?“ To jméno se spíš hodí pro majordoma. Ani mě to nepřekvapuje. Chlápek na drátě zní jako ten typ, co má doma majordoma.

A zní taky rozladěně. „Ano.“

Něco mi nedá pokoj. A pak se usměju. „Myslíte jako Cat Stevens? Ten zpěvák a skladatel?“ Potlačím uchechtnutí.

„Překvapuje mě, že jste o něm slyšela,“ odvětí pan Scott suše. „Předpokládal bych, že je starší než vy.“

„Součástí mé práce je znát mnoho faktů a skutečností, z nichž většina je v současné společnosti zhola zbytečná.“ Bože, už přestaň žvanit, Stelli, jinak o tohohle chlapíka přijdeš.

„A co přesně je vaše práce, slečno Greyová?“

„Dělám tak trochu do všeho.“ Člověk by možná řekl, že jsem lenoch a darmošlap, zaměstnání s pravidelnou pracovní dobou jsem si však vyzkoušela a nevyhovuje mi to.

„To zní dobře. Jednou týdně dochází do bytu hospodyně, proto po vás nebudu očekávat uklízení. Je však potřeba vyřešit situaci se zlatou rybičkou.“

„Zajímavé.“ Vstanu z postele a zajdu do koupelny, kde na sebe kouknu do zrcadla. Panebože, vlasy mi trčí do všech směrů. „Jak se jmenuje?“

„Hawn,“ odpoví.

„Jako Han Solo?“

„Ne Han. Hawn. Píše se H-A-W-N.“

Zarazím se s pramenem vlasů, který jsem se chystala odhrnout z obličeje, v ruce. „Jako Goldie Hawn?“

Pan Scott si povzdechne a já se rozesměju.

„Panebože,“ vydechnu. „Kdo je váš klient?“

Pan Scott náhle promluví tak mrazivě, až se zachvěju. „Nezbytnou součástí práce, kterou nabízím, je nutnost za všech okolností chránit soukromí mého klienta.“

„Aha… Dobře. V tom případě musím odmítnout, pane Scotte.“ Štve mě to. Aaron mi řekl, že součástí té práce je ubytování a strava ve střešním apartmá v Chelsea zdarma. Jelikož budu brzy bez domova, moc by mi to pomohlo.

Muž se odmlčí. Mám takový pocit, že očekával naprostou povolnost. „Jestli to chápu správně, vadí vám, že respektuji soukromí svého klienta?“

„Ne, nikdy by mě ani nenapadlo soukromí vašeho klienta narušit. Jak jsem ale řekla, mám několik vedlejšáků a občas za mnou klienti docházejí.“

Rozhostí se ticho.

„Klienti?“ Ten nedůvěřivý tón se vrátil.

„Nic nelegálního ani pochybného.“ Povím panu Scottovi o své práci. Ticho na opačném konci drátu je stále tíživější, až si připadám jako blbec, že se tu před cizím člověkem obhajuju. „Takže už asi chápete,“ uzavřu to, „že ačkoli zvířata miluju a moc ráda je vašemu klientovi pohlídám, potřebuju se věnovat i svým dalším pracím.“

Pan Scott zamručí a poté promluví škrobeným hlasem sálajícím mocí. „Pan Mullins je starý známý mojí manželky. Velmi vás doporučil…“

To by taky měl. Je to jeden z mých prvních klientů. Hodně jsem mu pomohla, o tom však teď pomlčím. Koneckonců soukromí svých klientů také chráním.

„Moje žena důvěřuje jeho úsudku a já důvěřuji úsudku své manželky. Pokud budete souhlasit s tím, že se s klienty budete zdržovat jen ve společných prostorách, jsem ochoten vaše návštěvníky přehlížet. Součástí mé nabídky je kromě ubytování a stravy také finanční vyrovnání.“ Když mi oznámí částku, klesnu na studenou koupelnovou podlahu.

S takovou částkou, když navíc budu několik měsíců bydlet zdarma, bych si dokázala našetřit pořádně velkou rezervu. Mohla bych si konečně koupit auto, které potřebuju, a nemusela jezdit na Long Island vlakem a neustále prosit Hanka, aby pro mě přijel na nádraží. Nemusela bych sahat po jakékoli práci, která by se namanula. Mohla bych se konečně klidně nadechnout.

Pan Scott neskončil. „Budeme vás potřebovat okamžitě, protože se blíží bouře a můj klient už odjel z města.“

Aha, jasně, ten blizard. Dorazí dneska v noci.

„To stihnu. Sbalená jsem za chvilku.“ Vystěhovat se z bytu zvládnu příští víkend.

„Výborně. Do hodiny vám kurýr přiveze na vaši adresu složku s instrukcemi.“

Páni. Ten chlap pozvedl výkonnost na úplně novou úroveň. „Budu čekat.“

„Poslední věc. Střešní apartmá sousedí s další bytovou jednotkou. Moje společnost vlastní oba byty. Pokud byste měla se svým sousedem… potíže, ocenil bych, kdybyste kontaktovala přímo mě a nerušila obyvatele sousedního bytu.“

Dobře… Tak to je trochu divné.

„Působí to na mě, jako byste očekával, že budu mít se sousedem problémy, pane Scotte. Mám o tom člověku něco vědět?“ Třeba jestli není psychopat? A co to má sakra vůbec znamenat? Potíže? Jaké potíže? Zakládá snad ten člověk z nudy požáry? Pouští si porno na plné pecky? Co je to za člověka?

„Váš nový soused často cestuje a je velmi pravděpodobné, že po většinu času ani nebudete vědět, že tam je, slečno Greyová,“ odpoví pan Scott uhlazeně. „Jen jsem vás chtěl předem upozornit. Máte své klienty a já mám své. Ti mí vyžadují vysokou míru soukromí, nic víc.“

Začínám uvažovat, jestli nejsou jeho klienti mezinárodně hledaní zločinci. Člověk, který dává svým zvířatům jména po celebritách, ale nemůže být zas tak špatný. A co se souseda týče – toho, jehož nesmím vyrušovat – budu muset vzít pana Scotta za slovo.

Navíc mám lepší věci na práci, třeba uvažovat o životě ve střešním apartmá a o kočce jménem Stevens.

3. kapitola

John

Zůstat ve městě byla chyba. Sotva se objevily první zprávy o blížícím se blizardu, měl jsem sednout na letadlo a odletět. Třeba do Londýna, kde mám byt. Nebo, co já vím, na jih, za teplem a sluncem. Týden dva na pláži popíjet pivo a souložit s povolnou ženou, to by mi bodlo.

Jenže nic takového, já se holt musel zavřít v bytě, kde mi jedinou společnost dělá ticho. Být sám delší dobu pro mě není zdravé. Někdo by tomu možná říkal slabina, pro mě je to jen jeden z rysů mojí osobnosti – pokud jsem sám moc dlouho, myšlenky se mi stočí pěkně temným směrem.

„Zatraceně.“ Promnu si oči a přejdu k prosklené stěně. Vidím jenom bílou oponu a sníh, který se usazuje na spodní části okenních tabulí. Náhle si připadám tak ztracený, až se musím opřít rukou o studené sklo. Racionálně vzato vím, kde jsem – v New Yorku, ve střešním bytě za třicet milionů dolarů, částku, která pro mě představuje drobné. Jsem přece král světa, ne?

Král, který nesnese ticho.

Se zamručením se odvrátím od okna. Mám hlad a měl bych něco sníst. Zírat do ledničky mi nepomůže. Myslím jenom na tu mátovou zmrzlinu, o kterou jsem přišel. Rty mi zacukají úsměvem.

Neopouští mě vzpomínka na sladký, cudný polibek mátové zlodějky. Libby, Sophie a Brenna jsou v mém životě jediné ženy, které se ke mně nechovají jako k samotnému bohu nebo tikající bombě, jež může každou chvíli vybuchnout. Je to v podstatě banda nezvladatelných sester, které se mi v jednom kuse pletou do života. Skoro jsem zapomněl, jaké je mluvit se ženou, která netuší, kdo jsem.

Ta podivínská zlodějka o svoji zmrzlinu bojovala jako lev. A byla při tom setsakra roztomilá. Takhle nějak teď vypadá můj život – nejvíc zábavy si užívám při hádkách se šílenou zrzkou v sámošce místo v klubu nebo na párty plné celebrit.

Zasměju se a snažím se představit si, jak by to asi probíhalo, kdybych ji někam pozval. Ne na šuk, ale na večeři a film, při kterém bychom se podělili o tu zmrzlinu. Prostě rande jak na základce.

Ta vidina je mému životu natolik vzdálená, že si ji nedovedu ani pořádně představit. Vlastně jsem nikdy nic takového nepodnikl. Protože by se z toho mohli bulvární pisálci pominout. Jsem, jaký jsem, a v mém životě není na náhodná přátelství s cizími ženami místo.

Drž se toho, co už znáš. Poučil jsem se už na začátku a bolelo to.

Zabouchnu dveře lednice a vytáhnu mobil. Čeká v něm aspoň padesát textovek.

Ahoj, zlato, prý jsi v městě. Ráda tě uvidím!

Pořád myslím na naši společnou noc. Chci tě.

Jaxi, obrátils můj život vzhůru nohama.

Na čtení dalších textovek se vykašlu a všechny je smažu. V nitru cítím chlad a kůži mám lepkavou. Na žádnou z těch žen si nevzpomínám a to je docela tragédie. Ženy miluju, vážně jo. Miluju jejich hebkost, vůni, zvuk jejich smíchu i to, jaké je se do nich ponořit. Miluju sex. Šukání je základní součástí mého života, dokáže mě to skvěle zbavit stresu – pomáhá mi zapomenout. A i když jsem v poslední době zpomalil, stačí říct a příležitost k rychlému sexu se vždycky naskytne.

Právě teď je ta potřeba pryč, sebraly mi ji výsledky laboratorních testů. Nikdy jsem ostatní nesoudil jen podle jejich sexuální minulosti. Jeden z mých mentorů chytil na konci osmdesátých let HIV. Přežil, což považuju za důkaz jeho obrovské odvahy. Tak proč se nemůžu zbavit dojmu, jako by se na mě lepila špína? Stydím se. Je to tu, cítím to na kůži, ten strašný, nepříjemný pocit, že jsem selhal.

Pocit, že jsem něco ztratil. Ten však tak silný není. V poslední době jsem stejně nedokázal vypnout při sexu tak dobře jako dřív. Neustále se do toho ozývá mozek.

Když jsem byl s ženou naposledy, ani jsem pořádně nezačal, když jsem najednou utrpěl krizi svědomí. Jaké si dělá naděje? Jaké má sny? Věří, že jí další den zavolám? A když ne, raní ji to? Péro mi ochablo rychlostí vypuštěného balónku. Nakonec jsem jí to udělal pusou, aby se na nic nevyptávala, a odešel jsem s hnusným laciným pocitem a naštvaný sám na sebe.

Bože, určitě jsem to chytil od ní. Vyhnul jsem se sexu a chytil chlamydie.

Rozesměju se, pobaveně to však nezní. Musím to té ženě říct, ale ani si nepamatuju, jak se jmenuje. Nepamatuju si nic, jenom že měla sytě růžové vlasy a tam dole byla vyholená.

„Sakra.“

Takže ne, v nejbližší době si vážně ženu na jednu noc nenajdu. A tak jsem tady, sám. To pro mě není nikdy dobře.

Zvednu mobil a zavolám Killianovi. Zvoní to a zvoní. Netuším, kolik je tam u něj hodin, ale nezavěsím.

Hovor přijme. Zní probuzeně. „Jak je, Jaxi?“

„Ještě jednou mi vysvětli, proč jste se museli s Libby přestěhovat na čtyři měsíce do Sydney, protože tu vaši výmluvu, že chcete vidět, jak se tam záchod splachuje obráceně, ti nebaštím.“

Killian se zasměje. „Když jsme sem přijeli za Scottiem na návštěvu, Libby si to tu zamilovala.“

„Hlavní slovo je návštěva. Vždyť se Scottie vrátil do New Yorku, a vy jste pořád tam.“

Nechci si připadat zklamaný, ale holt se tak cítím.

„Co ti na to mám říct? Chceme s Libby procestovat jižní polokouli a nechci kvůli tomu trávit každou chvíli den v letadle. Přestěhovat se na čas sem bylo praktičtější.“

I tohle je náš život – máme možnost na pár měsíců od všeho utéct a bez obav si užívat. Kill John nedávno zakončil dlouhé celosvětové turné a právě teď ani nic nového neskládáme, jen „dobíjíme baterky“, jak tomu říká Whip. Jinými slovy kluci šukají, co se pohne, a dobře se baví, takže se aspoň vzájemně nepozabíjíme, než se zase sejdeme, abychom se pustili nanovo do práce.

Připadá mi malicherné tu takhle nad vším přemítat, a přesto právě tohle dělám. Přemítám. „Jenom říkám, že jsi mě konečně přemluvil, abych se vystěhoval ze svýho naprosto parádního bytu –“

„Bytu jak pro babičku,“ skočí mi do řeči.

„Taky jsem ho po svojí babičce podědil.“

Killian si odfrkne. „A nezměnil jsi tam vůbec nic. Kdykoli jsem tam přišel, vždycky jsem si vzpomněl na vodnatý čaj a sušenky bez chuti, které nám tvoje babička cpala, když jsme přišli na návštěvu.“

„Ty sušenky ti chutnaly.“

„Jo. Byly to dobré časy.“ Spokojeně si povzdechne. „Líbí se ti tam?“

Cestou ke gauči se rozhlédnu. Killiana by vyděsilo, kdyby viděl všechen ten babiččin nábytek, který jsem si sem nastěhoval. Pořád do mě kvůli mému interiérovému stylu rýpe. Co na to mám říct? Babiččin nábytek je pohodlný a mám ho roky. „Je tu… světlo.“

„Světlo?“ zopakuje zmateně.

„Hodně oken. Vysoký stropy.“ Chybí mi můj starý byt s tmavými zdmi a menšími okny. Byla to hezká, klidná jeskyně. Na rozdíl od tohohle… otevřeného prostoru.

„Johne,“ povzdechne si Killian, „světlo a vzduch člověk potřebuje.“

Jasně, když jste rádi na očích. Tady mě ale nic nedrží při zemi.

„Má to tu dobrou akustiku,“ uznám, protože vím, že chce slyšet aspoň něco pozitivního.

„Je výborná,“ dodá. „Zkus zahrát na Gretch. Nebudeš zklamaný.“

Odfrknu si, už se však napůl usmívám. Na svoje kytary dokážu hrát celé hodiny v kuse. Je jedno, že přitom nevymyslím nic nového. Stejně jako Beatles má i Kill John dva frontmany, Killiana a mě. Oba zpíváme, oba hrajeme na kytaru. Některé písně zpívá Killian, jiné já. Píšeme je ale společně.

Whip a Rye domyslí celkový rytmus, Kill a já jsme ale základními kameny celého procesu. Od Incidentu, jak tomu všichni přezdívají, většina práce přešla na Killiana, který skládá písně spolu se svou manželkou Libby. Nevadí mi to, jen to nezní jako my.

Musím se vzmužit. Po dvou letech na suchu už studna vyschla úplně.

„Možná si dneska zahraju,“ slíbím Killianovi a znovu otevřu chladničku. „Vrať se k tomu, co jsi dělal.“

„Spíš s kým jsem to dělal,“ opraví mě. „A dělal jsem to se svojí ženou – jau, Lib. Proč mě štípeš?“

Na pozadí slyším Libbyino vyjeknutí a zasměju se. „Možná by sis tyhle informace měl nechávat pro sebe, kamaráde.“

„Jo,“ uzná. „Beru na vědomí.“

S úsměvem vytáhnu dušené, který jsem včera uvařil. „Jestli jsi to s ní fakt dělal, a přitom mi zvedl mobil, fakt jsi mě zatraceně zklamal.“

„Hej,“ namítne, „jsem holt dobrý kámoš.“

Úsměv mi opadne. Zase se o mě stará. Co je ještě horší? Že jsem mu potřeboval zavolat. Potlačím povzdech. „Tak buď dobrý manžel a věnuj se svojí ženě. Já už půjdu.“

Zavěsím a zadívám se do hrnce. Nemůžu tu zůstat. Venku zuří sněhová bouře. Jsem sám, ale mám jídlo. Spoustu jídla. A je výborné. Jiní takové štěstí nemají.

Zajdu do prádelny, vezmu odtamtud menší prádelní koš, uložím do něj hrnec s dušeným masem a pár dalších věcí, odnesu ho o dvě patra níž a zaklepu na dveře.

Maddy mi se širokým úsměvem otevře. „Ahoj, fešáku.“

„Maddy, krásná jako vždycky.“

Zasměje se, vyzní to však trochu dýchavičně. „Ty tvoje sladké řečičky. Copak tu děláš?“

„Chtěl jsem se zeptat, jestli byste si se mnou dala večeři. Třeba byste měla chuť na trochu dušeného hovězího.“

Rozzáří se, jako bych jí udělal tu největší radost na světě. Jsem rád, že jsem jí mohl takový výraz vykouzlit na tváři zrovna já, zároveň je mi to trochu nepříjemné. Jen se s ní dělím o jídlo – na tom nic hrdinského není.

„Moc ráda bych se s tebou navečeřela, Jaxi. Pojď dál.“ Otočí se a zamíří do hloubi svého bytu.

Zpomalím krok. Maddyin byt je menší a stropy tu jsou nižší. Je vkusně zařízený kvalitním starožitným nábytkem. Působí to tu, jako by se uprostřed Manhattanu objevil anglický domov. Nepotřebuju terapeuta, aby mi prozradil, že mi to připomíná mé dětství, i když je Maddy Newyorčanka jak poleno.

Poznali jsme se, když jsem se před několika měsíci přistěhoval. Zrovna se snažila vytáhnout vozík plný knih do schodů. Měří asi metr padesát a váží padesát kilo i s postelí, ale nechtěla to vzdát. Nakonec jsem jí ten vozík vzal.

Brzy jsem se dozvěděl, že Maddy pracovala jako burzovní makléřka, v tom oboru byla v šedesátých a sedmdesátých letech jediná žena. Jsem přesvědčený, že by si mohla dovolit koupit celou tuhle budovu, je ale ve svém malém bytě spokojená.

Jdu za ní do kuchyně, kde na sporák postaví velký hrnec na ohřátí dušeného masa. „Copak máš ještě dobrého v košíku, Karkulko?“

„Milé,“ odpovím a odložím koš. „Přinesl jsem salát a křupavou bagetu.“

Maddy se opře o linku a ze zásuvky vytáhne elektronickou cigaretu. „Mladý muži, tebe je snadné si dobírat.“

Zavrtím hlavou a dám ohřát jídlo. „A vy myslíte na samé prasárničky, paní Goldmanová.“

„Tak teď jsem pro tebe paní Goldmanová, ano?“ Potáhne z cigarety a zadívá se na mě přes neskutečně dlouhé umělé řasy.

„Snažím se chovat slušně.“

Maddy začne krájet bagetu. „Zlato, je mi sedmdesát čtyři let. Na gentlemany nemám čas.“

Rozesměju se. „Beru na vědomí.“

Najíme se u kuchyňského stolu přistrčeného do rohu u okna. Je to jeden z těch umakartových stolů s chromovanými nohami jako vystřižený ze čtyřicátých let, který by se spíš hodil někam do bistra. Venku za okny hustě padá sníh.

„Ne že bych si necenila dobré společnosti, chlapče, ale čekala bych, že teď už budeš někde hodně daleko mimo město,“ prohodí Maddy mezi sousty dušeného.

Ví, kdo jsem. Poznala mě hned, jak jsem jí kdysi dávno nabídl pomoc s nákupem. Očividně je fanynkou Kill Johna.

„Asi jsem měl odjet,“ uznám a utrhnu si kousek bagety, „ale nenapadalo mě, kam vlastně jet.“

To je čistá pravda. Killian a Scottie jsou oba ženatí. Dělat jim křoví by mě nebavilo. Rye a Whip odjeli do lázní. Ne na ozdravný pobyt, ale aby tam balili ženy, což je podle mě spíš docela zoufalé. Mohl bych zajet za Brennou, ale akorát bychom po sobě začali štěkat, protože podle ní bych se měl usadit a podle mě by si měla hledět svého. A trávit čas s lidmi, kteří nejsou blízcí přátelé, je pro mě totéž jako být úplně sám.

Maddy mi přeruší tok myšlenek. „Musíš si najít slušnou ženu. Někoho, kdo ti bude dělat za chladných nocí společnost.“

Snad s tím nebude začínat i ona. Přísahám bohu, po třicítce vás všichni chtějí vidět co nejdřív v chomoutu. Je to úplná epidemie.

„Už jednu ženu, která mi dělá za chladných nocí společnost, mám. Jsem tu s vámi.“ Mrknu na ni.

Uchechtne se a zavrtí hlavou. „I ty jeden lichotníku. A kdybych byla o čtyřicet let mladší, ani by ses nenadál a byl bys můj.“

Tomu věřím. Po celém bytě visí fotky Maddy s jejím zesnulým manželem Jerrym. Bývala druhá Lauren Bacallová. Krásná je po pravdě i teď.

„Myslíte, že si někoho najdete?“ zeptám se jí.

Maddy si složí ruce do klína a vyhlédne z okna. Z profilu má vrásky, důkazy životních zkušeností, mnohem hlubší a výraznější. V mém světě převládají mladí. I šedovlasé rockové legendy s umělými kyčelními klouby se snaží vypadat na třicet. Já však chci být starý. Jednoho dne si koupím dům s verandou a budu hůlkou hrozit drzým dětem, které se příliš přiblíží k mému trávníku.

Maddy si povzdechne, až jí v hrudi zachrastí. Když na mě opět pohlédne, výraz má klidný, avšak oči smutné. „Až najdeš toho pravého pro život a prožiješ s ním čtyřicet sedm let, najít si někoho jiného ti bude připadat jako mrhání časem. Mám děti, vnoučata a přátele. Asi bych si mohla mužského najít a jednoho dne to třeba udělám, ale toho, koho jsem chtěla, jsem měla roky. Ten, kdo přijde po něm, bude muset být výjimečný.“

Pomalu chápavě přikývnu, je to však lež. Nedovedu si představit, že bych dal nad sebou někomu takovou moc. Život je už tak dost těžký i bez toho, abych si dělal starosti ještě o někoho dalšího. Jistě, Killian i Scottie jsou teď šťastní. Taky jsem je však viděl padnout s bolestí v srdci na dno. A to jen proto, že se rozhádali se svými ženami. Může ale někdo říct, že se to nebude opakovat? Co se stane, pokud někdo zemře?

Potlačím zachvění a naberu si pořádné sousto dušeného.

Maddy se naproti mně zasměje. „Drahoušku, ten tvůj výraz. To je pro tebe představa staroby tak odporná?“

Chvíli mi trvá, než odpovím, protože mám plnou pusu. „Na věk jsem nemyslel. Snad mě už znáte.“

Tmavé oči se jí zalesknou a já si uvědomím, že jsem jí padl do pasti. Jako trapák.

„Nezatracuj lásku, dokud si ji nezkusíš, mladý muži. Jen blázen něco odmítá z pouhého strachu.“

Zmučeně se pousměju. „Maddy, nikdo o mně nikdy netvrdil, že se rozhoduju chytře.“

V jejím výrazu není ani stopy po soucitu a já ji mám za to o to raději. „Tak s tím začni.“

Stella

Do taxíku nastoupím, když už hustě sněží. Nový byt se nachází tak blízko mému starému domovu, že bych mohla jít pěšky, táhnu však dvě velké cestovní tašky, jednu s oblečením, druhou s polštářem, osobními věcmi a potravinami. Chtěla jsem nechat zmrzlinu v bytě – doteď jsem se nepřinutila kelímek načít – mluvíme tu však o mátové zmrzlině a něčeho tak dobrého bych se nemohla s čistým svědomím vzdát.

Kéž by se ta zmrzlina však nepojila k němu. Na pana Pohoršeného a jeho hebké rty jsem doteď nezapomněla. Nejradši bych se vrátila do té chvíle, kdy byl můj život tak jednoduchý a nepředvídatelný.

Je však pryč, ztracený v proudu Manhattanu. Už ho nikdy neuvidím. Chviličku nad tím truchlím, a než taxík zastaví před budovou, v níž budu odteď bydlet, povede se mi vzpomínky na zelené oči a proradný úsměv zahnat. Dlouho jen vzhlížím vzhůru. Netuším, jestli jsem tu správně, adresa však souhlasí.

„Vystupujete?“ zeptá se taxikář přes rameno.

„Už jdu.“ Zaplatím mu a vezmu si tašky.

Sníh padá v podobě těžkých vlhkých vloček, které mě studí na tvářích. Rychle mrkám, aby se mi neusazovaly na řasách, a vzhlížím k nebi. Protože tahle budova není jen tak obyčejný dům. Je to obrovský starý kostel.

Postavený z vyhlazeného vápence a tyčící se pět podlaží k nebi. Přestavěli ho na byty. Až do půlky ani nepřipomíná kostel. Do zdí byla vyříznuta velká tabulová okna a ze samotného kostela zbyly jen dvě věže se zvony na každé straně a obrovská velká vitráž.

Vydám se po schodech ke vchodu. Staré vyřezávané dřevěné dveře zdobí železné lucerny. U dveří se nachází skener na karty a řada zvonků. Na každém kroku mě sledují kamery. Vytáhnu papír s instrukcemi.

Pan Scott dostál slova a do hodiny po přijetí jeho nabídky u mě zvonil kurýr se zásilkou, jejíž obsah stál vážně za to. Dostala jsem klíče, kód ke vstupním dveřím, kód ke dveřím do bytu a detailní seznam instrukcí prakticky ke všemu, co by mě mohlo napadnout, včetně takových detailů, jako co mají Stevens a Hawn rádi a neradi.

V budově se nachází malá vstupní hala s mramorovou podlahou a vápencovými plastikami na zdech. Je tu vybudovaný výtah, avšak žádné schodiště, což mi u budovy s pěti podlažími připadá zvláštní, moc nad tím však nepřemýšlím. Mrznu z toho, jak dlouho jsem venku na tenhle dům zírala. Stisknu tlačítko nejvyššího podlaží a brzy se ocitnu v další malé chodbě.

Působí skoro domácky. Je tu zavěšené velké mosazné zrcadlo a úzká mahagonová římsa s časopisy, ačkoli jejich výběr je poněkud zvláštní – Rolling Stone a Guitar World. Je tu i stojan plný ošoupaných deštníků.

Na nejvyšším podlaží se nachází jen dvoje dveře: 5A a 5B. Já jsem v B.

Neexistuje důvod, proč by mi mělo srdce bušit tak silně a rychle, avšak dveře bytu, který bude po několik následujících měsíců mým novým domovem, otevřu úplně roztřesená.

Umřela jsem a přišla do nebe. Pokud bydlíte v New Yorku dost dlouho, začnete si cenit maličkostí – že je byt větší než šatník, že okny dovnitř proniká slušná dávka přirozeného světla nebo že byt nabízí opravdovou šatnu.

Tenhle byt? Je světlý, vzdušný a prostorný, má všechno, o čem se vám sní, když bydlíte v maličké tmavé špeluňce, ke které ještě navíc musíte vyšlapat několik pater pěšky.

Možná je docela příhodné, že tahle budova kdysi bývala kostelem. Nejradši bych padla na kolena a poděkovala za ty dary.

Střešní byt má složitý půdorys, od vstupních dveří se zvedají krátké schody vedoucí do hlavní obývací části. Trámy u stropu se tyčí nad otevřeným prostorem s industriální kuchyní uprostřed. Zadní stěna je celá prosklená a odhaluje širokou, nyní už zasněženou terasu. Byt je zařízený jako z nábytkových katalogů, nad nimiž často slintám: přehnaně velkými kusy nábytku s nenucenými industriálními detaily.

Pomalu procházím prostorem a kochám se. Svítí tu několik lamp a také kuchyňská světla. Z informací sepsaných na papíru vím, že systém osvětlení je nastavený tak, aby se sepnul hned, jak se venku setmí. Prý mám v ložnici iPad s programem, který ovládá veškerou elektroniku v tomto bytě. Paráda.

Odložím tašku s potravinami na široký kuchyňský ostrůvek. Většina z toho počká, mátovou zmrzlinu ale musím co nejdřív uložit do mrazáku. Projede mnou takový… nepříjemný pocit, když vytáhnu zmrzlinu z plastového sáčku, do kterého jsem ji zabalila.

Ovane mě chladný vzduch z mrazáku a v duchu si vybavím překvapivě horké, pevné mužské rty. V uších mi doteď zní, jak tiše a překvapeně zalapal po dechu. Teď už mi není zima, už skoro hořím. Líbat cizí muže mi není vlastní, ale bavila jsem se. Vážně moc.

Chci si to zopakovat. S Johnem.

Hmm… John. Takové jméno bych si pro něj nepředstavovala. Na někoho tak charismatického a plného života je to jméno příliš obyčejné. A přesto je John dobré jméno. Mám takový pocit, že na něj si jen tak někdo nepřijde. Při vzpomínce na jeho pobouřený výraz se usměju, nechám zbytek potravin být a pokračuju v obhlídce.

V přední části budovy spatřím u protější zdi barvy. Za širokými dveřmi, které sahají až ke stropu, objevím mediální místnost s jednou zdí plnou polic, obří televizí a několika uměleckými díly. Na smaragdově zeleném koberci stojí čelem ke knihovně černá kožená pohovka. Protější zeď zabírá široké kulaté vitrážové okno starého kostela.

Málem už z pokoje vyjdu, když si všimnu akvária u knihovny. Hawn je zakulacená závojnatka, která si spokojeně plave kolem jeskyně.

„Ahoj, Hawn,“ zašeptám a přistoupím až k akváriu. „Chudinko, jsi tu úplně sama. Potřebuješ kamaráda. Vidím to na duhovou rybku jménem Kurt Russell.“ Měla bych se o tom zmínit panu Scottovi.

Hawn připlave ke stěně akvária a několikrát otevře tlamičku. Chvíli si ji prohlížím a jdu dál.

Schodiště ze skla a oceli mě zavede do dalšího podlaží, které obklopuje otevřený obývací pokoj. Nachází se tu domácí posilovna, zamčená místnost, tmavá ložnice a několik dalších zamčených místností. Podle dodaných informací smím do místností vstoupit jen v případě nouze, jinak je mám nechat na pokoji. V pořádku. Už tak je tu místa habaděj. Na konci haly najdu poslední ložnici s výhledem na terasu.

Je v ní rozsvíceno, což je trochu děsivé, ale zároveň milé. Pokoj je větší než celý můj byt, má hladké ořešákové podlahy a koberec také v barvě drahokamu, tentokrát rudý jako rubín. Postel je neskutečná. Je to široké letiště s dva metry vysokým čelem, celé z opracovaného dubového dřeva. Vypadá jako postel pro krále, akorát že se na ní kupí hromada měkkých polštářů a heboučký přehoz, vše v kouřově šedém povlečení. Přejedu po něm rukou. Přehoz je měkký jako máslo.

„Páni,“ vydechnu a odložím tašku.

Můj šepot se promění v tichý radostný výkřik, když si na nočním stolku z kovu a dřeva všimnu dárkového košíku. Najdu v něm šampón, tělová mléka, sprchové gely a koupelové bomby. Sadu doplňuje kašmírový župan a pantofle.

Je to celé takové výstřední, protože na mě čeká i vzkaz na uvítanou od Scott Inc. Protože je pan Scott podle všeho velmi výkonný člověk, nemělo by mě to překvapovat. Stevense jsem zatím nenašla, ale asi je plachý. Nejlepší způsob, jak jednat s plachými zvířaty, je dát jim čas.

Zajdu se podívat do koupelny – kde se nachází i vířivka pro dva! – poté si zuju boty a s povzdechem si lehnu na postel. V domě je ticho a venku za okny burácí bouře. Obrovská postel je jako příjemný kokon.

Náhle se mi nevysvětlitelně zamlží vidění. Roztřeseně se nadechnu a pomalu vydechnu.

Říká se, že domov je tam, kde je láska. Myslím, že ten, kdo s tímhle úslovím přišel, si jen chtěl zvednout náladu. Když nemáte trvalý domov, pocítíte to. Já jsem o ten svůj právě přišla, a i když dobře vydělávám, víc než bych si vydělala někde v korporátu, nemůžu si koupi ani pronájem bytu na Manhattanu dovolit. Mohla bych se odstěhovat z New Yorku, ale tohle město bylo celý život mým domovem. Mám tu přátele a známé.

A bohužel je to také město, v němž mě táta zanechal. Jakkoli to zní uboze, pokud odejdu, bude mi to připadat jako tlustá čára, jako by se naše pouto navěky přetrhlo.

Uslyším tiché kroky na posteli a otočím se za zvukem. „Tak tady tě máme, Stevensi.“

Stevens je hnědý kocour se sytýma žlutýma očima a milým výrazem. Tázavě mňoukne a dloubne mi hlavou do boku. Zvednu ruku, kterou mi očichá, zavrní a dovolí mi, abych ho pohladila po hedvábném kožichu. „Takový fešák.“

Bolest v hrudi narůstá a zase se uklidňuje, jak Stevens vrní a hřeje mě. Přivinu si ho k sobě ještě blíž. Hlavně kvůli němu jsem na tuhle nabídku kývla. Vlastní zvíře sice mít nemůžu, ale můžu na krátkou dobu zahrnout láskou jiná.

„Pojď, Stevensi, zajdeme vyrabovat kuchyň.“

Převléknu se do nejteplejšího pyžama a tlustých ponožek a zamířím do přízemí. Sníh už padá tak hustě, že z oken vidím jenom bílou stěnu. Zapnu plynový krb, naservíruju Stevensovi jeho večeři a se zmrzlinou se posadím ke kuchyňskému ostrůvku.

Ticho se táhne a sníh zasypává město, které tím donutil si tentokrát odpočinout. Poklidné ticho však nevydrží dlouho.

Odněkud z budovy se ozve zvuk akustické kytary. Těžko poznat, odkud přichází, protože se hudba rozléhá a ve sněhem způsobeném tichu narůstá, až mě ten zvuk celou obklopuje. Ten, kdo na kytaru hraje, to umí.

Jako že hodně vážně umí.

Kytarista hraje jednu ze starších písní Kill Johna, pomalou baladu o hořkosladké lásce a běhu času. Ještě to zhoršuje moji už tak dost mizernou náladu. Nejradši bych na toho neznámého kytaristu zařvala, ať zahraje od Kill Johna „Apathy“, abych mohla místo toho tancovat po celém bytě nabitá energií.

Smutná píseň je však příliš krásná na to, abych ji zastavila. Mručím si do rytmu, naberu si plnou lžíci milované mátové zmrzliny a pomalu si ji vložím do úst. Nepřináší mi to takové potěšení jako obvykle. Mátová chuť je mdlá a probouzí vzpomínky na Johna.

Život je vážně zvláštní. Chvíli se bavíte s ostatními a poté se vrátíte ke svému běžnému dni. Obvykle na ty lidi pak už ani nemyslíte, a přesto si právě tyto společné okamžiky vybavíte, když to nejméně čekáte.

Přestože se o to snažím, nedokážu z mysli setřást vzpomínku na souboj o mátovou zmrzlinu, který jsem svedla s Johnem. Mohla bych tvrdit, že za to může fakt, že je to vážně pěkný kus chlapa, jenže tím to není. Tak fajn, částečně to tím je. Špičkování s hezkým mužem mě rozhodně nabudí. Ale ne, jen tím to nebude.

„Jako bych toho muže znala,“ svěřím se Stevensovi a naberu si další lžíci zmrzliny. „Znám jeho obličej. A to je zvláštní, protože ho vůbec neznám.“

Stevens mňoukne a hlavou mi drcne do nohy.

„Já vím, že jo? Možná to bylo jenom hodně zvláštní déjà vu.“

Tklivá melodie písně od Kill Johna zní dál. Rozptyluje mě.

Vidím před sebou Johnovy oči, pohled, který mi věnoval přes tmavé kadeře vlasů… Ten výraz jsem už u něj viděla. Dojde mi to tak náhle, až mi to pomyšlení vyrazí dech.

S lžící v puse se zarazím a rozkašlu.

„Panebože,“ vykoktám s pusou plnou mátové zmrzliny. „Panebože.“

To ne. Určitě si jenom něco nalhávám.

„To není možné,“ vyhrknu ke zmatenému Stevensovi. „To nejde.“

Myšlenky mi uhánějí, probírám se každou sekundou toho podivného setkání s mužem, o němž začínám tušit, že to byl Jax Blackwood, zpěvák a kytarista Kill Johna. Nejmenuje se doopravdy John? Není název Kill John náhodou soukromý vtip v rámci kapely? Hříčka na jména John a Killian, jak se jmenuje Jaxův spoluhráč?

Otřesu se. Ta ironie teď už bolí. Jax Blackwood se asi před dvěma lety pokusil o sebevraždu. Propíralo se to na veřejnosti, média zaplavily ošklivé fotografie Jaxe na podlaze, skoro mrtvého po předávkování. Kill John se v důsledku té málem tragické události na rok rozpadli.

Hodně se o tom mluvilo, lidi se nemohli takového šťavnatého skandálu nabažit. Jaxův osobní život se propíral v kancelářských kuchyňkách snad ve všech firmách. Podle mě je to smutné. Jax musel v tu chvíli nepředstavitelně trpět. Veřejnost by mu měla dát pokoj. Svět ho však miloval. Chtěli, aby se uzdravil. Chtěli, aby jejich padlá hvězda povstala z popela. A on to dokázal. Jax Blackwood vyrazil loni v létě s Kill Johnem na turné. Newyorský koncert se vyprodal do pěti minut.

„Jax Blackwood,“ prohlásím, než si do úst vložím další lžíci zmrzliny.

Proč by ale Jax Blackwood, legendární zpěvák a kytarista nejslavnější kapely na světě, vyrazil krátce před sněhovou bouří do supermarketu?

Protože tady jsme na Manhattanu a může se stát cokoli, třeba že si světově proslulá rocková hvězda zaskočí pro mátovou zmrzlinu. Jasně, přesně tohle by totiž dělal, nakupoval zmrzlinu. Neslunil by se někde na pláži s nádhernými ženami v náruči.

Moc toho o Jaxu Blackwoodovi nevím, vím však, že střídá ženy jako ponožky. Na většině fotek se po jeho boku nakrucují nadpozemsky krásné ženy. Slavné ženy. Herečky, modelky, zpěvačky. Na tom se nikdy moc nezměnilo.

Bože, když tak nad tím teď uvažuju, ten chlápek opravdu vypadal úplně jako Jax. Měl stejný vemlouvavý úsměv, který sliboval, že mi obrátí svět vzhůru nohama a že mi z něj pěkně zvlhnou kalhotky. Stejné nádherné zelené svůdné oči. Mívala jsem sousedku, která tvrdila, že Jax hraje v jejích osobních perverzních snech hlavní roli. Na druhou stranu totéž tvrdila o všech členech Kill Johna.

Na poslední fotce, kterou jsem viděla, měl Jax vlasy pod ramena a vousy. Muž v obchodě – John – byl oholený dohladka, s kratšími zacuchanými vlasy.

„Mohl se nechat ostříhat,“ zamyslím se nahlas.

Stevens souhlasně mňoukne.

Otřesená zírám na zmrzlinu a při vzpomínce na dotek jeho rtů na svých se začervenám. Opravdu jsem políbila Jaxe Blackwooda?

„Možná je jen Jaxovi hodně podobný,“ povím Stevensovi. Ale co jeho hlas? Ten hlas jak tekutý karamel se sušenkami sliboval sex a hřích. Zněl stejně jako Jaxův hlas.

Chtěl znát moje jméno. A já ho tam nechala stát.

Přitisknu si dlaně k horkým tvářím a zasměju se. „Panebože. Jenom já můžu políbit rockovou legendu a ocenit to až mnohem později.“

Stevens mňoukne.

„Možná,“ uznám. „Asi… Ne… Určitě to nebyl Jax.“

4. kapitola

Stella

Na jarní sněhové bouři je pozitivní jediná věc, a to, že se počasí brzy oteplí. Jsem v tomhle úžasném střešním bytě zavřená se Stevensem, který mi vrní na klíně, už týden. Jestli se chcete někdy zavřít na týden uvnitř, udělejte to v parádním střešním bytě. Už jsem se ve vaně dlouho máčela tolikrát, že mám ještě teď pokožku lehce narůžovělou. Ten, kdo tu bydlí, miluje hudbu. Má tu boží zvukovou aparaturu a v počítači, který má nejspíš jen pro tenhle jediný účel, má uložené snad všechny písně, co kdy byly složené. Filmová sbírka taky stojí za to.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Jax.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.