Než vzpomínky
vyblednou

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.knihazlin.cz

www.albatrosmedia.cz

Tošikazu Kawaguči

Než vzpomínky vyblednou – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2022

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Předmluva

V kavárně v jedné nejmenované čtvrti mají místo, o němž koluje podivná novodobá legenda. Když na ně usednete, můžete se vrátit v čase do doby, kterou si zvolíte.

Musíte však přijmout několik nepříjemných, opravdu nepříjemných pravidel:

1. Při návratu do minulosti se můžete setkat pouze s lidmi, kteří už kavárnu někdy navštívili.

2. Ať uděláte při návratu do minulosti cokoli, přítomnost se tím nezmění.

3. Na místě, z něhož se můžete do minulosti vrátit, už sedí jiný host. Abyste se na ně mohli posadit, musíte vyčkat, až host odejde.

4. Během pobytu v minulosti se z místa nesmíte vzdálit.

5. Váš čas v minulosti začíná nalitím kávy a vyprší, jakmile káva vystydne.

A tím výčet nepříjemných pravidel zdaleka nekončí.

Přesto přicházejí do kavárny stále další lidé, kteří se o této legendě doslechli.

A co vy? Stáli byste o návrat do minulosti i po vyslechnutí takových pravidel?

Toto vyprávění je o čtyřech dojemných zázracích, které se v této podivné kavárně udály.

Příběh první

Dcera, která nedokázala říct K čertu s vámi!

Příběh druhý

Komik, který se nedokázal zeptat Jsi šťastná?

Příběh třetí

Mladší sestra, která nedokázala říct Promiň.

Příběh čtvrtý

Mladík, který nedokázal říct Mám tě rád.

Kdybyste se mohli vrátit do minulosti, s kým byste se chtěli setkat vy?

*Tento příběh je smyšlený a podobnost se skutečnými

osobami, kavárnami nebo skupinami je čistě náhodná.

Příběh první

Dcera, která nedokázala říct K čertu s vámi!

„Proč jsi na Hokkaidó?“ ozval se ze sluchátka pronikavý hlas Kei Tokity.

„No tak, uklidni se.“ Nagare Tokita neměl čas na nostalgii, když po čtrnácti letech uslyšel hlas své ženy. Byl teď na Hokkaidó. Ve městě Hakodate.

V Hakodate se nachází mnoho domů v západním stylu postavených počátkem dvacátého století. Jsou rozesety po celém městě a vynikají specifickou architekturou, pro niž je typické přízemí v japonském stylu a první patro ve stylu západním. Čtvrť Motomači na úpatí hory Hakodate je známá objekty, které lákají turisty dobovou atmosférou, jako jsou bývalý obecní úřad městské části Hakodate, nejstarší japonský čtverhranný telegrafní sloup či komplex skladů vystavěných v oblasti zátoky z červených cihel.

Kei, s níž Nagare právě telefonoval, byla v tokijské kavárně Funiculi funicula, ve které je možné cestovat v čase. Přišla do budoucnosti z doby před patnácti lety, aby se mohla setkat se svou dcerou. V budoucnosti však může zůstat jen krátkou chvilku – než vystydne káva. Nagare, který byl na Hokkaidó, navíc neměl ani tušení, jak moc už káva zchladla.

Proto bylo nezbytné, aby stručně objasnil jen to podstatné.

„Nemám čas ti vysvětlovat, co dělám na Hokkaidó. Teď mě dobře poslouchej.“

„Cože? Že teď nemáš čas?“

Kei samozřejmě moc dobře chápala, co znamená nemít čas.

„To já nemám čas!“ opáčila podrážděně.

Nagare to ale přešel bez reakce.

„Je tam holka, co vypadá tak na nižší střední školu?“

„Cože? Holka? Asi tak na nižší střední školu? Jo, je tu. A před dvěma týdny, nebo kdy to bylo, přišla z budoucnosti kvůli fotce, vzpomínáš?“

Pro Kei to možná byly dva týdny, jenže pro Nagareho to byla událost, která se odehrála před patnácti lety. Nesmělo však dojít k omylu. Mohlo se klidně stát, že se v kavárně najednou objevila nějaká jiná dívka.

„Má velké kulaté oči a na sobě rolák?“

„Ano, je to tak… Co je s ní?“

„Uklidni se a poslouchej. Omylem ses posunula o patnáct let.“

„Skoro tě neslyším!“

Ačkoli se jí Nagare snažil sdělit důležitou věc, zrovna v tu chvíli foukal silný vítr. Opíral se do mikrofonu mobilu, takže Kei z obsahu jeho sdělení téměř nic nepochytila. Ale nebyl čas. I Nagare už byl netrpělivý.

„V každém případě, ta dívka před tebou…“ Nagareho hlas najednou zesílil.

„Cože? Ta dívenka…“

„Je naše dcera.“

„Opravdu?“

Hlas v Nagareho mobilu ztichl a vystřídal ho zvuk nástěnných hodin, které právě začaly odbíjet.

Nagare se zlehka nadechl a začal Kei klidným hlasem vysvětlovat situaci, ve které se ocitla.

„Vydala ses do budoucnosti a očekávala jsi, že se podíváš do doby za deset let, a proto si zřejmě myslíš, že naší dceři je zhruba deset. Jenže došlo k záměně deseti let a patnácti hodin za patnáct let a deset hodin. Dobře se podívej. Prostřední hodiny na stěně ukazují deset hodin, je to tak?“

„Ano, je.“

„Dozvěděli jsme se to od tebe, když ses vrátila, ale teď jsme z neodkladného důvodu na Hokkaidó. Asi chápeš, že nemáme moc času, tak se nebudu pouštět do dlouhého vysvětlování. Každopádně…“ objasňoval spěšně Nagare. Teď se však nadechl a smířlivě dodal: „Každopádně už nemáš moc času, tak si naši dceru pořádně prohlédni, jak nám hezky vyrostla, a vrať se zpátky.“ Pak zavěsil, aniž by čekal na její reakci.

Z místa, kde stál, bylo vidět rovně se svažující cestu a na jejím konci modré moře hakodatského přístavu. Nagare se otočil na patě a zmizel v kavárně.

Cink-cink

Hakodate je kopcovité město. Rozkládá se na devatenácti pahorcích, k nimž patří Nidžikkenzaka, jenž stoupá od místa s nejstarším betonovým elektrickým sloupem v Japonsku, či Hačimanzaka, který je poblíž turisty hojně navštěvovaného komplexu skladů vystavěných z červených cihel v Hakodatském zálivu. Od budovy společnosti Hakodate Dock jsou vidět Uomizaka a Funamizaka, a dále směrem k městské části Jačigašira to jsou Asarizaka a Aojagizaka.

Mezi všemi těmi kopci je i jeden, který turisté neznají. Nemá žádné oficiální jméno, a tak mu místní říkají Nanašizaka – Bezejmenný.

Kavárna, v níž Nagare pracoval, stála na jeho svahu. Jmenovala se Dona dona.

O jednom místě v této kavárně kolovala podivná novodobá legenda.

Když na ně usednete – a dokud na něm zůstanete sedět –, můžete se přesunout v čase do doby, kterou si sami zvolíte. Musíte však přijmout několik nepříjemných, opravdu nepříjemných pravidel:

1. Při návratu do minulosti se můžete setkat pouze s lidmi, kteří už kavárnu někdy navštívili.

2. Ať uděláte při návratu do minulosti cokoli, přítomnost se tím nezmění.

3. Na místě, z něhož se můžete do minulosti vrátit, už sedí jiný host. Abyste se na ně mohli posadit, musíte vyčkat, až host odejde.

4. Během pobytu v minulosti se z místa nesmíte vzdálit.

5. Váš čas v minulosti začíná nalitím kávy a vyprší, jakmile káva vystydne.

A tím výčet nepříjemných pravidel zdaleka nekončí.

Přesto přicházejí do kavárny stále další lidé, kteří se o této legendě doslechli.

Když Nagare dotelefonoval a vrátil se zpátky do kavárny, ozvala se Nanako Macubara sedící u barového pultu. „Nevadí vám, Nagare, že jste nezůstal v Tokiu?“ zeptala se.

Nanako byla studentka Hakodatské univerzity a moderní dívka, oblečená v módní světle béžové halence, kterou měla zastrčenou ve volně střižených kalhotách. Byla jen lehce nalíčená a jemně zvlněné vlasy měla nedbale stažené do gumičky.

Nanako věděla, že Nagareho žena, která již zemřela, měla dnes přijít z minulosti, aby se v tokijské kavárně setkala se svou dcerou. Připadalo jí však zvláštní, že ačkoli Nagare měl možnost se po čtrnácti letech se svou ženou setkat, nebyl na místě a spojil se s ní jen telefonicky.

„No, ano,“ odvětil Nagare neurčitě, prošel kolem Nanako a její společnice a postavil se za pult.

Vedle Nanako seděla s knížkou v ruce a ospalým výrazem ve tváři Saki Muraoka. Saki pracovala jako lékařka na psychiatrickém oddělení jedné hakodatské všeobecné nemocnice a společně s Nanako byla v této kavárně pravidelnou zákaznicí.

„Vy se se svou ženou setkat nechcete?“ Nanako upřela na téměř dvoumetrového Nagareho zvědavý pohled.

„No, ona, víš…“

„Copak?“

„Ona se nepřišla setkat se mnou, ale s naší dcerou.“

„Ale…“

„To je v pořádku. Na náš společný život mám spoustu vzpomínek…“

Říkal tím, že chce své ženě a dceři dopřát alespoň trochu času, který by měly jen samy pro sebe.

„Jste tak laskavý,“ protáhla Nanako konec slova.

„To vůbec ne.“ Nagaremu zčervenaly uši.

„Nemusíte se stydět.“

„Já se nestydím,“ opáčil Nagare a zmizel v kuchyni, jako by chtěl utéct.

Místo něj odtamtud vyšla Kazu Tokita. Kazu pracovala tady v kavárně jako servírka. Měla na sobě bílou košili, béžovou sukni s volánem a světle modrou zástěru. Letos jí bude sedmatřicet, ale působila svěžím, uvolněným dojmem, takže ve skutečnosti vypadala o dost mladší, než kolik jí doopravdy bylo.

„U které jste otázky?“ změnila Kazu téma, jakmile se vrátila za pult.

„Otázky? Dvacáté čtvrté.“

To se ozvala Saki, která seděla vedle Nanako pohroužená do čtení a na to, co řekl Nagare, nereagovala.

„Když už o tom mluvíme…“ zamumlala Saki, jako by si právě na něco vzpomněla. Nanako se zadívala na knížku v její ruce. Saki svižně zalistovala o několik stránek zpátky a nahlas přečetla obsah.

Co kdyby zítra nastal konec světa? Sto otázek.

Otázka dvacátá čtvrtá.

Máte někoho, koho velmi milujete. Kdyby zítra nastal konec světa, kterou možnost zvolíte?

1. Požádám svou lásku o ruku.

2. Nepožádám ji o ruku, protože to nemá smysl.

„Tak kterou?“ Saki odtrhla zrak od knihy a pohlédla na Nanako.

„No, asi bych zvolila…“

„Kterou?“

„A kterou byste zvolila vy, paní doktorko?“

„Já? Já bych to asi udělala.“

„Proč?“

„Nechtěla bych umírat s pocitem lítosti.“

„Chápu.“

„Ty bys to, Nanako, neudělala?“

Nanako důrazně zavrtěla hlavou a odpověděla hlubokým hlasem: „Kdyby bylo jasné, jestli mě má nebo nemá rád, tak bych ho klidně požádala, ale jinak bych to asi neudělala.“

„Jak to myslíš?“ Zdálo se, že Saki nechápe, co jí Nanako říká.

„No, pokud by nebylo jasné, jestli mě má přítel rád, tak bych ho pak uvedla do rozpaků, ne?“

„Hm, to je asi pravda,“ uvědomila si Saki.

„Ale kdybych mu nabídla sňatek a on přitom ke mně nic necítil, začal by se mnou znovu zaobírat, a to bych nesnesla.“

„To se může stát, to je pravda. Takové věci se stávají. Hlavně mužům. Když třeba dostanou na Valentýna čokoládu od dívky, na kterou si nemyslí, tak najednou zpozorní.“

„Abych druhému člověku přidělala další starosti, když by měl zítra nastat konec světa, z toho bych neměla dobrý pocit, nebo jak to říct. A pokud by neodpověděl, tak bych se navíc cítila zahanbená. Proto ne že bych si myslela, že to nemá smysl, ale já bych ho asi o ruku nepožádala.“

„Myslím, Nanako, že o tom moc přemýšlíš.“

„Opravdu?“

„Ano. Svět zítra neskončí. Takové věci se nedějí.“

„No, to asi ne.“

Takto se jejich rozhovor odvíjel už od okamžiku, kdy Nagare odešel telefonovat.

„Mimochodem, pro co byste se rozhodla vy, Kazu?“ natočila se Nanako směrem k pultu. I Saki na Kazu zvědavě pohlédla.

„Já…“

Cink-cink

„Vítejte!“ zavolala Kazu směrem ke vchodu do kavárny, když se ozval kravský zvonec. Vmžiku zaujala profesionální postoj. I Nanako a Saki pochopily, že teď není na místě dožadovat se odpovědi.

Do místnosti však nevstoupil zákazník. Objevila se dívenka ve světle růžových šatech.

„Už jsem tady,“ zvolala vesele. Nesla velkou tašku přes rameno, která vypadala dost těžká, a v ruce svírala pohlednici. Jmenovala se Sači Tokita. Byla to Kazuina dcera a letos oslavila sedmé narozeniny. Její otec, Kazuin manžel, byl světoznámý fotograf Koku Šintani. Přiženil se sice do rodiny Tokitů a vzal si příjmení své ženy, ale jako umělec používal své původní rodinné jméno. Cestoval po celém světě a fotografoval krajinu. Do Japonska se vracel jen na pár dní v roce. Proto dělal z fotek, které během cest pořídil, pohlednice a často je posílal Sači.

„Tak už jsi zpátky,“ konstatovala Nanako. Kazu mrkla na mladíka stojícího za Sači.

„Dobré ráno,“ pozdravil. Jmenoval se Reidži Ono a pracoval v kavárně jako brigádník. Měl na sobě džíny a bílé tričko, byl trošku zadýchaný a malinko se potil, nejspíš z toho, jak pospíchal do kopce. „Zrovna jsme se náhodou potkali…“

Ačkoli se ho na to nikdo neptal, vysvětlil, proč vešel společně se Sači, a zmizel v kuchyni. Bylo třeba připravit obědy, které začínali nabízet za dvě hodiny. Z kuchyně bylo slyšet, jak pozdravil Nagareho.

Sači se posadila ke stolu u velkého okna s výhledem na hakodatský přístav. Chovala se tak, jako by si sedala k psacímu stolu ve svém pokoji.

Kromě Nanako a Saki byli v místnosti už jen další dva hosté: u stolu blízko vchodu seděl starý pán v černém obleku a u stolu pro čtyři osoby žena přibližně stejného věku jako Nanako. Zákaznice byla v kavárně od jejího otevření a nedělala nic, jen nepřítomně hleděla z okna.

Kavárna otevírá poměrně brzy, již v sedm hodin. Snaží se přizpůsobit turistům, kteří zavítají na ranní trh či jinam do města.

Sači položila na stůl velkou tašku; ozvalo se nečekané žuchnutí, zřejmě byla velmi těžká.

„Copak? Zase jsi byla v knihovně?“ Nanako si sedla na protější židli a dala se se Sači do řeči.

„Ty máš knížky moc ráda, viď?“

„Ano.“

Nanako věděla, že ve dnech, kdy Sači nemusí do školy, má ve zvyku si hned ráno zajít do knihovny pro novou várku. Ten den slavila základní škola, kterou Sači navštěvovala, výročí založení, a tak měli volno.

Sači si začala vypůjčené knihy spokojeně rovnat na stůl.

„Co pořád čteš?“

„To mě taky zajímá. Jaképak knížky máš ráda?“ naklonila se k ní Saki.

„Tak jaké?“ zeptala se znovu Nanako a natáhla ruku po vyskládaných knížkách.

„Matematická výzva: komplexní a celá čísla.“

Saki udělala totéž: „Apokalypsa v případě, že je vesmír konečný.“

„Moderní kvantová mechanika a dieta, kterou musíte určitě vyzkoušet.“

Nanako a Saki se střídaly ve čtení názvů.

„Problémy klasického umění podle Picassa.“

„Mnohozvučný duchovní svět.“

S každou další knihou získávaly jejich tváře rozpačitější výraz. Byly z těch titulů dost šokované.

Na stole ležely ještě další knihy, ale ani jedna si už novou nepodala.

„To jsou samé obtížné knížky, že?“ řekla Nanako a zašklebila se přitom.

„Asi ano,“ pronesla Sači.

„Jestli těm věcem rozumíš, tak tě asi budu muset začít oslovovat paní profesorko…“ zamumlala Saki s povzdechem při pohledu na „Mnohozvučný duchovní svět“. Tahle knížka vypadala jako lékařské publikace, které četla ona a ostatní lékaři pracující na psychiatrii.

„Smysl nechápe. Jen si moc ráda prohlíží znaky,“ ozvala se zpoza barového pultu Kazu, aby Nanako a Saki uklidnila.

„Ale stejně…“

„Že ano?“

Asi chtěly říct, že to nejsou knihy, jaké si vybírají sedmileté holčičky.

Nanako se vrátila k barovému pultu, vzala si knihu, kterou předtím četla Saki, a plynulým pohybem nalistovala příslušnou stránku.

„Mně asi nejvíc vyhovují knížky, jako je tahle…“ ukázala. Myslela tím, že nebyla napsaná malým hustým písmem, ale na každé stránce bylo jen pár řádků.

„Co to máš?“ projevila zájem o knihu i Sači.

„Chceš se na ni podívat?“ Nanako jí knížku podala.

„Co kdyby zítra nastal konec světa? Sto otázek,“ přečetla Sači název knihy a oči se jí rozzářily. „Vypadá zajímavě!“

„Zkusíš ji?“

Knihu přinesla Nanako. Měla radost, že její výběr Sači zaujal.

„Jasně,“ odpověděla Sači s úsměvem.

„Tak když už se do toho pustíme, co kdybychom začaly hezky od první otázky?“ navrhla Saki.

„To je dobrý nápad,“ souhlasila Nanako. Nalistovala začátek a přečetla:

Co kdyby zítra nastal konec světa? Sto otázek.

Otázka první.

Před vámi je místnost, ve které se v případě, že nastane konec světa, může zachránit jediný člověk. Kdyby zítra nastal konec světa, kterou možnost zvolíte?

1. Vstoupím.

2. Nevstoupím.

„Tak kterou?“ vybídla Nanako jasným, příjemným hlasem.

„No,“ Sači se zachmuřila.

Nanako i Saki pobaveně pozorovaly její ustaranou tvářičku. Zřejmě se jim ulevilo, že ať tak či onak, je jí přece jen sedm.

„Ta otázka je asi těžká, viď?“ zeptala se Nanako, když k ní Sači vzlédla.

„Já bych tam nevstoupila,“ vyjádřila se jasně Sači.

„Cože?“ zareagovala Nanako, zmatená její rozhodností. Sama odpověděla, že by vstoupila, stejně jako Saki.

Kazu poslouchala za barovým pultem jejich rozhovor s nevzrušeným výrazem v obličeji.

„Proč?“ zeptala se Nanako mírně zvýšeným hlasem. Bylo vidět, že ji odpověď sedmileté holčičky značně rozrušila.

Sači si úžasu těch dvou nevšímala, narovnala se a uvedla důvod, který by je ani ve snu nenapadl.

„Vždyť žít sám je stejné jako umřít sám, nebo ne?“

Nanako úplně ztratila řeč, ohromeně zírala s pusou dokořán.

„To mě dostalo,“ utrousila Saki a sklonila hlavu. Nezbývalo jí nic jiného než tu nečekanou odpověď přijmout.

Nanako a Saki na sebe pohlédly. Třeba tahle holčička těm obtížným knihám skutečně rozumí, pomyslely si.

„Aha, vidím, že pokračujete.“ To se ozval Reidži, který vyšel z kuchyně a kolem pasu už měl uvázanou zástěru. „Ta knížka fakt frčí.“

„Ty ji taky znáš?“ zeptala se Saki a bylo vidět, že je překvapená.

„Co myslíte tím ‚taky‘?“

„Promiň, jen jsem měla pocit, že moc nečteš…“

„Ale vždyť ji má půjčenou ode mě.“

Měl na mysli Nanako. Chodili spolu na stejnou univerzitu a přátelili se už od dětství, jejich blízký vztah byl patrný i ze způsobu, jakým spolu mluvili.

„Opravdu?“

„No ano. Na naší škole je děsně populární a je zajímavá, tak jsem Nanako nabídl, jestli si ji nechce půjčit…“

„Tak populární?“

Nanako knížku podala Saki, která nataženou rukou naznačila, že by si ji ráda půjčila.

„Čtou ji úplně všichni,“ dodal Reidži.

„Mám pocit, že to chápu.“ Než Nagare odešel, aby si zatelefonoval, zabrala se do ní i Saki. A teď se do ní ponořila i sedmiletá Sači. Saki chápala, proč je populární. Dokonce si říkala, že ji možná budou číst lidé v celém Japonsku.

„Jasně,“ prohodila, zatímco v knize opět se zájmem listovala.

„Děkuji, bylo to moc dobré,“ ozvala se zákaznice, která byla v kavárně od chvíle, kdy otevřeli, a zvedla se ze židle.

Reidži spěšně zamířil k pokladně. „Ledový čaj a zákusek, že? To bude 780 jenů,“ oznámil poté, co si převzal lístek s útratou. Žena na to nic neřekla a vytáhla z tašky přehozené přes rameno peněženku. Přitom jí na podlahu vypadla fotografie. Žena si toho však nevšimla.

„Tak, tady…“ podala Reidžimu tisícijenovou bankovku.

„To máme tisíc jenů,“ namarkoval Reidži přijatou částku. Z pokladny, která se tiše otevřela, vytáhl navyklým pohybem drobné. „Tady vracím dvě stě dvacet jenů.“

Žena si od Reidžiho peníze mlčky vzala.

„Ta dívenka má pravdu. Než by člověk musel žít sám, bylo by mu líp, kdyby umřel,“ zamumlala sama pro sebe a odešla z kavárny.

Cink-cink

„Děkujeme…“ Reidžiho pozdravu chyběla obvyklá energie.

„Co se stalo?“ zeptala se zvědavě Saki, když se vrátil.

„Ne, nic, jen by prý bylo lepší umřít…“

„Cože?“ Nanako překvapením přeskočil hlas.

„Ne, počkej! Ta žena říkala, že než by člověk musel žít sám, bylo by mu líp, kdyby umřel,“ doplnil spěšně Reidži.

„Nelekej mě!“ ohradila se Nanako a bouchla ho do zad, když kolem ní procházel.

„Ale…“ obrátila se Saki na Kazu se zmateným výrazem ve tváři. Bylo to něco, co člověk hned tak nezapomene.

„No, je to tak,“ odvětila Kazu a upřeně hleděla ke vchodu.

Na okamžik jako by se zastavil čas, ale Sači hned všechny vrátila do reality. „Co je dál?“ dožadovala se pokračování s pohledem upřeným na knížku.

„Jejda, to už je tolik hodin?“ podivila se Saki, když očima zabloudila k nástěnným hodinám, a vstala. Ukazovaly půl jedenácté dopoledne.

V kavárně jsou troje obrovské nástěnné hodiny tyčící se od podlahy až ke stropu. Jedny jsou u vchodu, další uprostřed místnosti a poslední u velkého okna s výhledem na hakodatský přístav. Saki se podívala na ty prostřední. Věděla totiž, že ty u vchodu jdou o několik hodin napřed a ty u okna zase pozadu.

„Musíte do práce?“

„Musím,“ odpověděla Saki. Aniž by dala cokoliv najevo, vytáhla rychle z peněženky drobné. Bydlela blízko kavárny, a tak se tu pravidelně každý den zastavila před odchodem do práce na kávu.

„A co pokračování?“

„Zase příště, ano?“ Saki se na Sači usmála a položila na pult tři sta osmdesát jenů.

„Co kdyby sis zatím přečetla ty knížky, co sis přinesla?“ navrhla Kazu Sači, která trochu zklamaně hleděla do země.

„Dobře,“ odpověděla a její tvář se vmžiku rozjasnila. Dokázala číst souběžně několik knih najednou. Její zklamání nejspíš souviselo s tím, že poprvé v životě četla knížku společně s ostatními a bavilo ji to. Nicméně když jí Kazu řekla, aby si přečetla nějakou jinou, byla špatná nálada tatam. Na tom, že ráda čte, se koneckonců nic nezměnilo. Vybrala si jednu z knížek, které měla rozložené na stole, hbitě se usadila na židli a začala si sama pro sebe číst.

„Ona má knížky skutečně ráda, že?“ řekla obdivně a také trochu závistivě Nanako. Sama obsahově náročné knihy četla jen nerada.

„Tak se mějte,“ mávla všem na pozdrav Saki.

„Děkujeme!“ zavolal Reidži a jeho hlas už zněl stejně energicky jako obvykle, ne jako když předtím odcházela žena, která pronesla tu znepokojivou větu.

Saki se najednou u vchodu obrátila, podívala se na Kazu a řekla: „Až přijde Reiko, můžeš na ni, prosím, dohlédnout?“

„Dobře,“ přikývla Kazu. Poté sklidila hrníček, ze kterého Saki pila.

„Děje se s Reiko něco?“ chtěla vědět Nanako.

„Promiň, už musím,“ odvětila Saki a rychle odešla.

Cink-cink

„Počkej, Saki!“ Nanako si všimla fotky ležící na zemi u vchodu. Ta ale její volání nezaregistrovala a spěšně opustila kavárnu.

Nanako, která jí chtěla fotku podat, přispěchala k pokladně a sebrala ji ze země.

„No tohle?“ uklouzlo jí a nechápavě zakroutila hlavou.

„Kazu, tohle…“ Nanako se už nesnažila dohnat Saki, ale fotku, kterou zvedla, podala Kazu.

„Myslela jsem si, že ji upustila Saki, ale asi to tak nebude…“

Na fotce nebyla Saki, ale nějaká mladá žena s mužem přibližně stejného stáří a v náručí držela novorozeně. A byl s nimi ještě někdo: Jukari Tokita. Jukari byla majitelkou této kavárny, matkou Nagareho, který tu nyní pracoval, a starší sestrou Kaname Tokity, Kazuiny matky. Jukari byla bezstarostná a svobodomyslná, když chtěla něco udělat, okamžitě se do toho pustila. Povahově byla pravým opakem Nagareho, který byl pracovitý, měl velký smysl pro zodpovědnost a v první řadě vždy myslel na blaho ostatních.

Asi před dvěma měsíci Jukari odjela do Spojených států s nějakým chlapcem, Američanem, který kavárnu navštívil. Vydala se s ním hledat jeho nezvěstného otce. Kavárna tak náhle přišla o svou majitelku a zůstal tady jen brigádník Reidži. Jukari ji plánovala dlouhodobě zavřít, dokud se nevrátí. Reidžimu chtěla vyplácet mzdu i v době, kdy bude kavárna mimo provoz, a tak si určitě myslela, že tím nikomu nezpůsobí potíže.

Jenže Reidži se s tím stejným způsobem vyrovnat nedokázal. V té době měl zrovna cestu do Tokia, a tak se zastavil v kavárně Funiculi funicula, kde pracoval Nagare, a promluvil si s ním o tom, zda by nebylo možné kavárnu provozovat dál. Když se Nagare dozvěděl, co se děje, cítil zodpovědnost za sebestředné chování své matky a přijel do Hakodate, aby ji zastoupil. Dokonce kvůli tomu nechal svou dceru v tokijské kavárně samotnou.

Byl tu ale ještě jeden problém. I tady, stejně jako v kavárně Funiculi funicula, existovalo místo, ze kterého bylo možné vrátit se do minulosti. Bylo to místo blízko vchodu, na němž seděl starý pán v černém obleku. Jenže do minulosti se nebylo možné vrátit pomocí kávy, kterou by připravil Nagare. Tu mohla přichystat pouze dívka starší sedmi let, v jejíchž žilách kolovala krev Tokitů. Takové byly v současnosti čtyři: Jukari, Kazu, Nagareho dcera Miki a Kazuina dcera Sači. Pokud měla žena s touto schopností dceru, přešla ona schopnost automaticky na ni a sama ji ztratila. V době, kdy byla Jukari v Americe, přešla Kazuina schopnost na Sači. Nagareho dcera Miki zůstala v Tokiu, aby se setkala se svou matkou, která měla přijít z minulosti. A tak jediný, kdo mohl v hakodatské kavárně takovou kávu připravit, byla Sači.

Mluvili i o tom, že se nedá nic dělat a do Hakodate se přestěhuje jen Nagare. Bude kavárnu provozovat, aniž by připravoval kávu pro návrat do minulosti. Ale Sači, která letos oslavila sedmé narozeniny a mohla se této úlohy chopit, prohlásila, že chce jet taky.

Bylo jí však teprve sedm, a tak nemohla odjet bez matky. Kazu navrhla, že pojede do Hakodate sama se Sači, ale Nagare cítil zodpovědnost za matčino chování a byl proti. Přesvědčila ho až Miki.

„Všechno tu zvládneme. Fumiko i Goró prý pomůžou. Je to přece jen na dobu, než se vrátí babička Jukari, ne? Já si poradím.“

Tím bylo vše vyřešeno. Sači se sama rozhodla, že pojede, a protože prý nevěděli, zda se jejich pobyt neprotáhne, rozhodli se, že Sači přestoupí na místní školu.

Tokijskou kavárnu tedy svěřili Fumiko a Goróovi, kteří tam byli pravidelnými zákazníky už více než deset let, a Nagare, Kazu a Sači odjeli do Hakodate.

Stále však netušili, kdy se Jukari vrátí.

A právě tato Jukari byla na nalezené fotografii.

„Tady vypadá tak mladě. A je fakt hezká. Jak je ta fotka stará?“

Nanako byla v kavárně pravidelnou zákaznicí a vídávala Jukari až do chvíle, než odjela do Ameriky, takže se ve svém úsudku jistě nemýlila. Nedokázala skrýt překvapení z toho, jak je Jukari na fotografii mladá.

„Nepatří ta fotka té ženě, co tu byla celé dopoledne?“

Kazu si to zřejmě také myslela, protože lehce přikývla.

„Kazu, na zadní straně je něco napsané,“ všimla si Nanako číslic na rubu fotografie.

„27. 8. 2030, 20:31? To je dnešní datum!“

Podle toho, jak Jukari vypadala mladě, bylo naprosto zřejmé, že ta fotografie byla poměrně stará. Avšak čísla napsaná na její zadní straně podle všeho značila dnešní datum. A za nimi navíc stálo:

Jsem ráda, že jsem se s tebou mohla setkat.

Dnes večer přijde, pomyslela si Kazu stojící vedle Nanako, která se podivovala významu sdělení.

Toho dne večer už nebyli v kavárně Dona dona před zavírací dobou žádní hosté. Zbyl tu jen starý pán v černém obleku u stolu blízko vchodu a Sači čtoucí knížku u barového pultu.

„Už můžu sundat venkovní ceduli?“ zeptal se Reidži, který právě douklízel stoly.

„Už ano,“ odpověděla Kazu.

Bylo půl osmé večer a venku byla úplná tma. Reidži odešel ven. Kravský zvonec nade dveřmi lehce zacinkal.

Běžně zavírali v šest. Kavárna byla na kopci, takže sem po setmění nechodili skoro žádní hosté. Jen během prázdnin končili až v osm, protože i když se setmělo, zavítali sem občas mladí turisté.

Do zavírací doby zbývalo půl hodiny. Doba, kdy si bylo možné ještě něco objednat, už uplynula, a tak se i Kazu pustila do úklidu.

„Sači…“ oslovila Kazu dceru, která si četla u barového pultu, ale odpovědi se nedočkala. Takhle to bylo vždycky. I když to věděla, pokaždé to stejně zkusila znovu. Zvedla záložku, která ležela před Sači, a beze slova ji vložila mezi rozečtené stránky.

„Ale…“ V tu chvíli Sači odtrhla oči od textu, jako by se vrátila do reality. „Mami.“

Zřejmě si až teď všimla, že Kazu stojí vedle ní. Evidentně předtím neslyšela, že na ni promluvila.

„Dnes už zavíráme, zajdeš, prosím dolů napustit horkou vanu?“

„Dobře,“ odpověděla Sači, rychle vstala ze židle a s rozečtenou knížkou v ruce sešla nejistým krokem po schodišti vedle vchodu.

Sači, Kazu a Nagare bydleli v suterénu pod kavárnou. Byl to sice suterén, ale dům byl postavený ve svahu, a proto i dole bylo okno s výhledem na hakodatský přístav. Možná by bylo přesnější říct, že obytný prostor byl v prvním podlaží a kavárna ve druhém.

Kazu stála před pokladnou, aby přepočítala denní tržbu.

Cink-cink

Současně se zvukem kravského zvonce vešla do místnosti zákaznice. Byla to ta žena, která byla v kavárně dopoledne.

Tak přece jen přišla.

Doba pro poslední objednávky už uplynula, takže pokud by se jednalo o jiného hosta, asi by ho dovnitř nepustila. Ale byla tu ta fotografie.

„Vítejte,“ pozdravila Kazu klidně a upřeně se na příchozí zadívala.

Žena se jmenovala Jajoi Seto. Předtím, když byla v kavárně, vypadala na dvacet, stejně jako Nanako, ale dalo se to těžko odhadnout. Teď si Kazu při pohledu na její melancholickou tvář pomyslela, že je jí možná méně a starší jen vypadá.

Jajoi upřeně hleděla na Kazu a mlčela.

„Prý se chce vrátit do minulosti,“ ozval se Reidži, který mezitím sundal ceduli a vrátil se do kavárny.

Jajoi, stále bez jediného slova, přelétla Reidžiho pohledem a znovu se zadívala na Kazu. A je to možné? ptaly se její oči.

„Znáte pravidla?“ zeptala se Kazu a zároveň tím dala najevo, že to možné je.

„Pravidla?“

Když Reidži viděl její reakci, mrkl na Kazu. Další, která přišla, a aniž by znala pravidla, myslí si, že se může vrátit do minulosti, říkal jeho pohled.

„Můžu je vysvětlit?“

„Samozřejmě.“

Když se Reidži ujistil, obešel Jajoi a postavil se před ni. Nejspíš i v době, kdy byla v kavárně Jukari, objasňoval pravidla pro návrat do minulosti on. V jeho chování nebyla ani známka napětí či dychtivosti.

„Do minulosti se můžete vrátit, ale existuje několik nepříjemných pravidel.“

„Pravidel?“

„Čtyři z nich jsou opravdu důležitá. Nevím, z jakého důvodu se chcete do minulosti vracet, ale většina lidí to vzdá, jakmile si tato čtyři pravidla vyslechne.“

Jajoi vypadala zmateně.

„Jak to?“

Kazu už z její monotónní intonace vycítila, že asi pochází z oblasti Kansai.

Pokud bych se nemohla vrátit do minulosti, tak nevím, proč jsem cestovala až do Hakodate.

Reidži její rozrušení zřejmě vycítil, protože navyklým způsobem zvedl ukazováček a pustil se do vysvětlování.

„Nejdřív první pravidlo,“ začal. „Ať se budete při návratu do minulosti snažit sebevíc, přítomnost změnit nedokážete.“

„Cože?“ Jajoi ohromilo už první pravidlo.

Reidži nereagoval a vysvětloval dál. „Pokud byste se chtěla vrátit do minulosti a žít svůj život jinak, bude vaše úsilí zbytečné.“

„Jak to myslíte?“

„Dobře mě poslouchejte.“

Jajoi se zamračila a lehce přikývla.

„Řekněme třeba, že se vám teď nedaří. Že dlužíte peníze nebo jste přišla o práci. Že vás opustil přítel nebo vás někdo podvedl, prostě jste měla smůlu…“ vypočítával Reidži na prstech Jajoi přímo před očima. „Taková realita se vám nebude líbit a řeknete si, že se vrátíte do minulosti a začnete znovu, ale ať se budete snažit sebevíc, půjčka nezmizí, o práci stejně přijdete a nic se nezmění ani na tom, že vás opustí přítel, nebo někdo podvede.“

„Jak to?“ dala nevědomky průchod svým emocím Jajoi a její kansajský přízvuk byl ještě zřetelnější.

Také Reidži si všiml, že je ze západní části Japonska.

„Odpověď je prostá: to je takové pravidlo.“

„Pořádně mi to vysvětlete!“ domáhala se Jajoi.

Od pokladny se ozvala Kazu. „Nikdo neví, kdo to tak rozhodl nebo od kdy to pravidlo platí,“ podala Reidžimu pomocnou ruku. Snažila se tím zkrátka říct, že na to neexistuje žádné vysvětlení.

„Nikdo?“ ujistila se znovu Jajoi.

„Kavárna byla postavená ve druhé polovině devatenáctého století a od té doby je údajně možné se do minulosti vrátit. Ale nikdo neví, jak je to možné a proč existují taková nepříjemná pravidla.“

Reidži si přitáhl židli, kterou měl nejblíže po ruce, otočil ji a usedl na ni tak, aby se mohl pohodlně opřít. „Začalo to prý tak, že se tady v kavárně, když tu nikdo nebyl, objevil dopis.“

„Dopis?“

„Ano. A v tom dopise prý stálo: I když se vrátíte do minulosti a budete se snažit sebevíc, přítomnost se nijak nezmění. To je teda povedené pravidlo, že jo? Přece většina těch, kdo se chtějí vrátit do minulosti, obvykle potřebuje něco napravit! Ale i když se tam vrátí a budou se snažit sebevíc, realitu změnit nedokážou. Jinak řečeno, nedokážou napravit nic.“

Reidžimu svítily oči. Bylo vidět, že je z těch tajemných, záhadných pravidel úplně rozrušený.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Než vzpomínky vyblednou.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.