Iain M. Banks

K čemu jsou zbraně

Román z cyklu Kultura

Cyklus Kultura

Consider Phlebas – Pomysli na Fléba (2018)

The Player of Games – Hráč (2019)

Use of Weapons – K čemu jsou zbraně (2022)

Excession – Extrém

Inversions – Líc a rub (2002)

Look to Windward

Matter

Surface Detail

The Hydrogen Sonata – Vodíková sonáta

K ČEMU JSOU ZBRANĚ

román z cyklu Kultura

Use of Weapons

Copyright © Ian M. Banks, 1990

Czech edition © Martin Královec – Planeta9, 2022

Translation © Michael Talián, 2022

ISBN 9978-80-88321-36-1

ISBN 978-80-88321-39-2 (ePDF)

ISBN 978-80-88321-38-5 (ePUB)

ISBN 978-80-88321-37-8 (mobi)

Vyšlo také v tištěné verzi

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována bez písemného souhlasu majitelů práv.

Obsah:

Poděkování

„Mírné mechanické poškození“

Prolog

1: Dobrý voják

Jedna

XIII

Dvě

XII

Tři

XI

Čtyři

X

Pět

2: Vyzvednutí

IX

Šest

VIII

Sedm

VII

Osm

VI

Devět

V

3: Rozpomínání

Deset

IV

Jedenáct

III

Dvanáct

II

Třináct

I

Čtrnáct

Epilog

Zakalweho píseň

Válečné stavy

Poděkování

Za všechno může Ken MacLeod.

Byl to jeho nápad, vylákat starého válečníka z ústraní,

a on také navrhl fitness program.

„Mírné mechanické poškození“

Zakalwe oprávněný;

Ty líné kučery kouře nad městem,

Černé červí díry v jasném poledním vzduchu nad místem dopadu;

Řekli ti, co jsi chtěl slyšet?

Anebo jsi na kůži promočený na širém betonu,

Na pevnostním ostrově v záplavě

Procházel mezi rozbitými mechanismy

A hledal jsi střízlivýma očima

Stroje z jiné války

A opotřebení duší i soukolí?

Pohrával sis s plavidly a letadly a loděmi,

A zbraněmi a drony a poli a

Sepsal jsi alegorii svého úpadku

Slzami a krví druhých;

Zkusmá poetika tvého vzestupu

Z pouhé a podřadné milosti.

A ti, kdo tě našli,

Chopili se tě, předělali tě

(„Hej, chlapče, teď je to mezi tebou a našimi nožovými střelami,

náš výpad a rychlost a krvavé tajemství:

Cesta k srdci člověka vede skrz jeho hruď!“)

–Mysleli si, že jsi jejich hračka,

Vlčí dítě; vzdálená vzpomínka

Výhodná, protože

Z utopie se rodí málo válečníků.

Ale tys věděl, že vlastní postavou črtáš šifru

Na každou umělou rovinu,

A hraješ naši hru doopravdy

Prohlédl jsi skrze naše úpravy

A nevyzpytatelné žlázy

Až ke svému vlastnímu smyslu, ukrytému v kostech.

–Povodí těch kultivovaných životů

Nesídlilo v těle,

A to, co my jen věděli,

Tys cítil,

Vším morkem svých zmučených buněk.

Rasd Coduresa Diziet Embless Sma da‘ Marenhide. U Z.O., rok 115 (pozemského khmérského kalendáře).

Vlastní překlad z originálu v marainu. Nepublikováno.

Prolog

„Pověz mi, co je to štěstí?“

„Štěstí? Štěstí… je vzbudit se do slunečného jarního rána po vyčerpávající první noci strávené s krásnou… vášnivou… multivražednicí.“

„…Do hajzlu, a to jako stačí?“

Sklenice mu spočívala v prstech jako nějaká polapená věc vyzařující světlo. Tekutina v ní měla barvu jeho očí; pozoroval zpod těžkých víček, jak se letargicky přelévá ve slunečním světle, a lesknoucí se hladina nápoje mu vrhala na obličej mihotavá zlatá prasátka.

Obrátil ji do sebe, prohlížel si ji, alkohol mu protékal hrdlem. Cítil pálení v krku a měl pocit, že mu světlo dráždí oči. Otáčel sklenicí, pohyboval s ní opatrně a plynule, jakoby fascinován hrubostí její spodní části a hedvábnou hladkostí nebroušených míst. Podržel ji proti slunci, přimhouřil oči. Sklenice zářila jako stovka titěrných duh, maličké spirály bublinek ve štíhlé stopce se zlatavě třpytily na pozadí modré oblohy a obtékaly se navzájem ve vroubkované dvojité šroubovici.

Pomalu spustil ruku se sklenicí a spočinul pohledem na tichém městě. Mžoural přes střechy, vížky a věže, přes shluky stromů tam, kde byly řídké a zaprášené parky, a přes vzdálenou zubatou linii městských hradeb až na světlé pláně a namodralé kopce rozostřené tetelením horkého vzduchu pod vymetenou oblohou.

Náhle trhl paží, aniž by odtrhl oči od výhledu, hodil sklenici přes rameno do chladné síně a ona zmizela v jejích stínech a roztříštila se.

„Ty parchante,“ ozvalo se po chvilce. Hlas zněl zdušeně a mumlavě. „Myslel jsem, že to je střela z kanónu. Málem jsem se podělal. Chceš to tu mít celý posraný?… Zatraceně, navíc jsem kousnul do skla… mmm… teče mi krev.“ Další odmlka. „Slyšíš mě?“ Zdušené mumlání nabylo trochu na hlasitosti. „Teče mi krev… Chceš tady mít celou podlahu od hoven a urozený krve?“ Ozval se skřípavý, zvonivý zvuk, pak ticho, a pak: „Ty parchante.“

Mladý muž na balkóně se odvrátil od výhledu na město a poněkud nejistě vešel zpátky do síně. Byl tam chládek a ozvěna. Na podlaze mozaika, tisíce let stará a před nějakou dobou pokrytá průhlednou fólií zabraňující poškrábání a poničení drobných keramických dílků. Uprostřed síně stál masivní, složitě vyřezávaný hodovní stůl obklopený židlemi. U zdí byly roztroušené menší stolky, nějaká křesílka, nízké skříňky se zásuvkami a vysoké příborníky vyrobené vesměs z tmavého, těžkého dřeva.

Na některých zdech byly blednoucí, ale stále působivé nástěnné malby, většinou s bitevními scénami; další stěny, natřené na bílo, zdobily obrovské mandaly ze starých zbraní; stovky oštěpů a nožů, mečů a štítů, kopí a kyjů, bolas a šípů uspořádaných do obrovských spirál ze zprohýbaných ostří, připomínajících nemožně symetricky se rozlétající šrapnely. Nad zazděnými krby na sebe významně mířily rezavějící palné zbraně.

Po stěnách visely jeden či dva zašlé obrazy a otrhané gobelíny, ale volných míst tam bylo pro mnohem víc takových. Vysoká trojúhelníková okna s barevnými skly vrhala výseče světla na mozaiku a dřevo. Bílé kamenné zdi nahoře přecházely v červené pilíře nesoucí mohutné černé dřevěné trámy, které se nad celou síní uzavíraly jako obří stan z hranatých prstů.

Mladý muž kopancem otočil starožitné křeslo a zhroutil se do něho. „Jak, urozený krve?“ zeptal se. Položil jednu ruku na desku velkého stolu a druhou si přejel přes hlavu, jako by měl husté dlouhé vlasy, i když byl ve skutečnosti vyholený.

„Co to?“ ozval se hlas. Zdálo se, že vychází odněkud zpod velkého stolu, u něhož mladý muž seděl.

„Co jsi ty kdy měl společnýho se šlechtou, starej ožralo?“ Mladík si protřel oči sevřenými pěstmi a pak si dlaněmi namasíroval zbytek obličeje.

Nastala delší odmlka.

„No, jednou mě kousla princezna.“

Mladý muž vzhlédl ke kleštinovému krovu a odfrkl si. „Nedostatek důkazů.“

Vstal a opět vyšel na balkón. Z balustrády si vzal dalekohled a přiložil si ho k očím. Zhoupl se, mlaskl a pak se trochu stáhl od okna a opřel se o rám, aby dalekohled stabilizoval. Pohrával si s ostřením, pak zavrtěl hlavou, vrátil dalekohled zpátky na kamenné zábradlí, založil paže, opřel se o zeď a rozhlížel se po městě.

Jako vyndané z pece; hnědé střechy a hrubé konce štítů jako kůrka a patky chleba; prach místo mouky.

Pak, vmžiku a v následku náhlé vzpomínky, mu mihotající se výhled zešedl a nato zčernal před očima a on si vybavil jiné citadely (stanové městečko dole na přehlídkovém prostranství, odsouzené k záhubě ve chvíli, kdy se zatřásla skla v oknech; mladá dívka – teď už mrtvá – schoulená v křesle ve věži Zimního paláce). Navzdory horku se zachvěl a vzpomínky potlačil.

„A co ty?“

Mladý muž se ohlédl do síně. „Cože?“

„Měl jsi někdy něco, ehm, společnýho s našimi, éé… lepšími lidmi?“

Mladý muž náhle zvážněl. „Kdysi jsem…“ začal a pak zaváhal. „Kdysi jsem znal někoho, kdo byl… skoro princezna. A nějakou dobu jsem v sobě nosil její část.“

„Mohl bys to zopakovat? Nosil jsi…“

„Nějakou dobu v sobě její část.“

Odmlka. Pak, zdvořile: „Nemělo by to být obráceně?“

Mladý muž pokrčil rameny. „Byl to zvláštní vztah.“

Otočil se zase k městu, pátral po kouři, nebo lidech, nebo zvířatech, nebo ptácích, nebo po čemkoli, co se hýbe, ale zrovna tak se mohl dívat na namalovanou kulisu. Pohyboval se jen tetelící se vzduch. Přemýšlel, jak by šlo rozechvět kulisu, aby se dospělo ke stejnému efektu, ale pak myšlenku pustil k vodě.

„Vidíš něco?“ zamumlal hlas zpoza stolu.

Mladý muž neodpověděl, jen se přes košili a krátký kabát drbal na prsou. Byl to generálský kabát, i když nebyl generál.

Opět odešel od okna a uchopil velký džbán stojící na jednom z nízkých stolků u zdi. Zvedl džbán nad hlavu a opatrně ho se zavřenýma očima a nastavenou tváří obrátil. Ve džbánu nebyla voda, takže se nic nestalo. Mladík vzdychl, chvilku zkoumal obrázek plachetnice na boku prázdné nádoby a šetrně džbán vrátil na stůl, přesně na původní místo.

Zakroutil hlavou, odvrátil se a odkráčel k jednomu ze dvou obrovských krbů v síni. Vytáhl se na širokou římsu a pozorně si prohlížel jednu ze starožitných střelných zbraní pověšených na zdi; byla rozměrná, měla rozšiřující se hlaveň, pažbu zdobenou ornamenty a spoušť bez lučíku. Začal bambitku páčit ze zdi, ale byla příliš pevně přidělaná. Po chvilce to vzdal a seskočil na podlahu. Při dopadu se lehce zapotácel.

„Vidíš něco?“ ozval se znovu a s nadějí hlas.

Mladý muž opatrně přešel od krbu do jednoho z rohů síně, kde stál dlouhý zdobený příborník. Nahoře byla vyskládána spousta lahví a na povážlivě velké ploše okolní podlahy právě tak. Prohledával sbírku většinou rozbitých a téměř prázdných lahví, dokud neobjevil jednu netknutou a plnou. Když ji našel, posadil se opatrně na podlahu, urazil hrdlo o nohu poblíž stojícího křesla a vyprázdnil si do úst tu polovinu jejího obsahu, která mu nestekla po šatech a nerozstříkla se po mozaice. Rozkašlal se a vyprskl, odložil lahev a při vstávání ji odkopl pod příborník.

Došel do jiného kouta síně, k vysoké hromadě oblečení a zbraní. Vybral si jednu zbraň a vymotal ji ze spleti popruhů, rukávů a nábojových pásů. Prohlédl si ji a pak ji zase odhodil. Smetl několik set malých prázdných zásobníků, aby se dostal k jiné zbrani, ale pak ji také zahodil. Zvedl dvě další, prohlédl je, jednu si pověsil přes rameno a druhou odložil na truhlu pokrytou koberečkem. Probíral se dál zbraněmi, dokud na sobě neměl pověšené tři a truhla nebyla skoro přikrytá různými částmi výzbroje. Smetl vybavení z truhly do vaku z nepoddajné látky se skvrnami od oleje a ten hodil na zem.

„Ne,“ prohlásil.

Zároveň s tím se ozval hluboký rachot, nelokalizovatelný a neurčitý, spíš ze země než ze vzduchu. Hlas pod stolem něco ucedil.

Mladý muž přešel k oknům a odložil zbraně na podlahu.

Chvíli tam stál a díval se ven.

„Hej,“ ozval se hlas zpod stolu. „Mohl bys mi pomoct vylézt? Jsem pod stolem.“

„Co děláš pod stolem, Cullisi?“ zeptal se mladý muž a vkleče si prohlížel zbraně: klepal na ukazatele, točil ciferníky, měnil nastavení, mžoural přes mířidla.

„Znáš to, tak různě.“

Mladý muž se usmál a přešel ke stolu. Sáhl pod něj a jednou rukou vytáhl ven rozměrného rudolícího muže v o pár čísel větším kabátě polního maršálka, s velmi krátkými šedivými vlasy a pouze jedním skutečným okem. Zvedl tlouštíka na nohy; ten se opatrně postavil a pak si ležérně ometl pár střípků z kabátu. Poděkoval mladému muži pomalým pokynutím hlavou.

„Kolik je vůbec hodin?“ zeptal se.

„Cože? Moc drmolíš.“

„Hodin. Kolik je hodin?“

„Je den.“

„Ha.“ Cullis moudře přikývl. „Přesně to jsem si myslel.“ Pak sledoval, jak se mladý muž vrací k oknu a ke zbraním, a nato ztěžka vykročil od velkého stolu; nakonec došel ke stolku s velkým džbánem na vodu ozdobeným obrázkem staré plachetnice.

Zvedl džbán, trochu se zakymácel, otočil si ho nad hlavou, zamrkal, otřel si dlaněmi obličej a zvedl límec kabátu.

„Ááá,“ řekl, „to je lepší.“

„Jsi opilý,“ poznamenal mladý muž, aniž by se odvrátil od zbraní.

Starší muž to zvážil.

„Ve tvém podání to zní skoro jako kritika,“ odvětil důstojně, poklepal si na falešné oko a několikrát zamrkal. Co nejrozvážněji se obrátil ke vzdálenější zdi a zadíval se na nástěnnou malbu námořní bitvy. Zaměřil se na jednu obzvláště velkou bitevní loď a trošku zaťal zuby.

Trhl hlavou dozadu, ozvalo se tiché zakašlání a naříkavý zvuk ukončený malým výbuchem; velká váza stojící na podlaze tři metry od lodi na malbě se proměnila v oblak prachu.

Rozložitý šedovlasý muž zakroutil smutně hlavou a znovu si poklepal na falešné oko. „Tak dobře,“ řekl. „Jsem opilej.“

Mladý muž se postavil se zbraněmi, které vybral, otočil se a podíval se na staršího muže. „Kdybys měl obě oči, viděl bys dvakrát. Tumáš; chytej.“

S tím hodil zbraň staršímu muži, který natáhl ruku a chtěl ji chytit, jenže přesně ve chvíli, kdy udeřila do zdi za ním a s rámusem dopadla na podlahu.

Cullis zamrkal. „Myslím,“ řekl, „že bych se radši vrátil pod stůl.“

Mladík přišel k němu, zvedl zbraň, znovu ji zkontroloval, podal ji staršímu muži a sevřel mu na ní rozměrné ruce. Pak Cullise odvedl k hromadě zbraní a oblečení.

Starší muž byl vyšší než mladík a svým zdravým i falešným okem – které bylo ve skutečnosti lehká mikropistole – shlížel na mladíka, který z podlahy zvedl pár nábojových pásů a pověsil mu je přes ramena. Mladý muž se pod Cullisovým pohledem zašklebil; sáhl vzhůru, otočil obličej staršího muže na stranu a pak mu z náprsní kapsy příliš velkého kabátu polního maršálka vylovil něco, co vypadalo jako – a také bylo – neprůstřelná páska přes oko. Pečlivě ji vyššímu muži s vojenským sestřihem upevnil kolem šedivé hlavy.

„Můj bože,“ zalapal Cullis po dechu. „Oslepl jsem!“

Mladý muž sáhl vzhůru a posunul pásku. „Omlouvám se. Nesprávné oko.“

„To je lepší.“ Starší muž se napřímil a zhluboka nadechl. „Kde jsou ti parchanti?“ Hlas měl pořád zahuhlaný; vyvolával ve vás nutkání odkašlat si.

„Nevidím je. Pravděpodobně jsou pořád tam. Po včerejším dešti se přestalo prášit.“ Mladík dal Cullisovi do náruče další zbraň.

„Parchanti.“

„Ano, Cullisi.“ Ke zbraním uloženým v náruči staršího muže přibylo pár krabiček nábojů.

„Ty zkurvený parchanti.“

„Přesně tak, Cullisi.“

„Ty… hmm, víš ty co? Dal bych si něco k pití.“ Cullis se zapotácel. Shlédl ke zbraním, které měl v náručí, a zjevně se snažil přijít na to, kde se tam vzaly.

Mladý muž se otočil, že z hromady zvedne další zbraně, ale rozmyslel si to, když za sebou zaslechl hlasitý rachot.

„Do prdele,“ zamumlal Cullis z podlahy.

Mladý muž přešel ke kredenci obskládané lahvemi. Vzal všechny plné lahve, které našel, a vrátil se ke Cullisovi mírumilovně chrápajícímu pod hromadou zbraní, krabiček, nábojových pásů a tmavých zpřelámaných pozůstatků židle od hodovního stolu. Všechno to ze staršího muže sundal, rozepnul několik knoflíků jeho příliš velkého kabátu polního maršálka a nastrkal mu lahve mezi košili a kabát.

Cullis otevřel oko a chvíli jen koukal. „Kolik jsi říkal, že je hodin?“

Zapnul Cullisovi kabát do půlky. „Myslím, že je čas jít.“

„Hmm. Tak fajn. Ty to víš nejlíp, Zakalwe.“ Cullis zase zavřel oko.

Mladý muž, kterému Cullis říkal Zakalwe, rychle přešel k jednomu z konců velkého stolu, zakrytému poměrně čistou dekou. Ležela na ní velká, impozantní zbraň; zvedl ji a vrátil se k rozměrné, leč neimpozantní figuře chrápající na podlaze. Vzal staršího muže za límec, couval ke dveřím na konci síně a táhl Cullise s sebou. Zastavil se pro vak umazaný od oleje a plný výzbroje, kterou už předtím přebral, a hodil si ho přes rameno.

Odtáhl Cullise na půl cesty ke dveřím, když tu se starší muž vzbudil a obdařil ho od podlahy zakaleným pohledem jediného zdravého oka.

„Ahoj.“

„Co je, Cullisi?“ zabručel mladík a odvlekl ho dalších pár metrů.

Cullis se rozhlédl po tiché bílé síni, která míjela kolem něj. „Pořád si myslíš, že to tady vybombardují?“

„Mm-hmm.“

Šedovlasý muž zakroutil hlavou. „Kdepak," řekl. Zhluboka se nadechl. „Kdepak," zopakoval a kroutil hlavou. „To nikdy."

„Brzy uvidíme,“ utrousil mladý muž a rozhlížel se.

Když dorazili ke dveřím a on je rozkopl dokořán, pořád ještě panovalo ticho. Schody vedoucí dolů do zadní vstupní síně a na dvůr byly ze zářivě zeleného mramoru lemovaného achátem. Pustil se po nich za cinkání výzbroje a lahví, puška nadskakovala a on vlekl Cullise dolů schod za schodem tak, že o ně zadrhával a bouchal podpatky.

Starý muž na každém schodu hekl a jednou zafuněl: „Sakra, ne tak hrubě, ženská.“ Mladý muž se v tu chvíli zastavil a zadíval se na chrápajícího spáče, jemuž z koutku úst vytékala slina. Pak zavrtěl hlavou a vyrazil dál.

Na třetí podestě zastavil, že se napije, a nechal Cullise dál chrápat. Posílil se dost, aby mohl pokračovat v sestupu. Ještě si olizoval rty a zrovna uchopil Cullise za límec, když tu se ozval hvízdavý zvuk, který sílil a byl stále hlubší. Klesl k podlaze a napůl se Cullisem přikryl.

Výbuch byl dostatečně blízký, aby popraskala vysoká okna a oprýskala nějaká sádra, jejíž vločky se vznešeně snášely trojúhelníkovými klíny světla a tiše pokrývaly schody.

„Cullisi!“ Znovu chytil druhého muže za límec a pozadu skočil ze schodů. „Cullisi!“ křičel, bral odpočívadlo smykem a málem upadl. „Cullisi, ty natvrdlej starej kokote! Vzbuď se!“

Vzduch rozčíslo další zavytí, celý palác se rozechvěl výbuchem a stropní okna se vysypala; na schodiště pršelo sklo a sádra. V podřepu dál vlekl Cullise a s nadávkami sklopýtal o další patro níž. „CULLISI!“ řval a řítil se okolo prázdných výklenků a jedinečně provedených nástěnných maleb v pastorálním stylu. „Cullisi, ty debilní geronte, VZBUĎ SE!“

Vzal smykem další odpočívadlo, zbylé lahve zuřivě cinkaly a velká puška otloukala kousky dekorativních panelů. Zase to prohlubující se hvízdání; vrhl se šipkou dolů, schody se proti němu vzedmuly a nahoře se roztříštilo sklo; rozvířený prach vše zbarvil doběla. Vyškrábal se na nohy a spatřil vzpřímeně sedícího Cullise, který si ometal kusy sádry z prsou a třel si zdravé oko. O kus dál se ozvala další exploze.

Cullis vypadal zbědovaně. Mávnutím rukou rozehnal prach. „Tohle není mlha a tamto nebyl hrom, co?“

„Správně,“ vykřikl mladík – a už se vrhal ze schodů.

Kašlající Cullis klopýtal za ním.

Když mladík dorazil na nádvoří, přilétaly další granáty. Jeden vybuchl po jeho levici, sotva se vynořil z paláce; skočil do polopásového vozidla a pokusil se ho nastartovat. Granát vyhodil do vzduchu střechu královských komnat. Na nádvoří pršely tašky a dlaždice a při vlastních přidružených explozích se měnily v malé obláčky prachu. Dal si jednu ruku nad hlavu a snažil se v prostoru pro nohy spolujezdce nahmátnout přilbu. Od kapoty vozidla bez střechy se odrazil velký kus zdiva a zanechal po sobě dlouhou rýhu a oblak prachu. „No… kuuurva,“ konečně našel přilbu a narazil si ji na hlavu.

„Vy zasraný par…“zařval Cullis, který zakopl kousek od vozidla a svalil se do prachu. S nadáváním se vysoukal dovnitř. Do komnat nalevo od nich vletěl další granát, a pak další.

Mraky prachu zvednutého bombardováním plynuly po fasádách domů; sluneční světlo vrhalo na chaos na dvoře gigantický klín rozdělující stíny.

„Namouduši jsem si myslel, že půjdou po budovách parlamentu,“ řekl mírně Cullis a upřeně si prohlížel hořící vrak nákladního auta na druhé straně dvora.

„Jenomže nešli!“ Znovu udeřil do startéru a řval na něj.

„Měl jsi pravdu,“ vzdechl Cullis a zatvářil se zmateně. „O co jsme se to vsadili?“

„Koho to zajímá?“ zařval a kopal někam pod palubní desku. Motor polopásového vozidla se probral k životu.

Cullis si z vlasů vytřepal úštěpky dlaždic, jeho druh si upevnil přilbu a pak mu podal druhou. Cullis ji přijal s úlevou, začal si s ní ovívat obličej a klepal se do prsou nad srdcem, jako by si chtěl dodat odvahy.

Pak ruku odtáhl a nevěřícně zíral na teplou rudou tekutinu, kterou byla potřísněná.

Motor chcípnul. Cullis slyšel druhého muže hulákat nadávky a znovu bušit do startéru; motor kašlal a prskal do hvízdání granátů.

Když daleko v prachu zaburácely další exploze, zadíval se Cullis na sedačku pod sebou. Vozidlo se rozechvělo.

Sedačka pod Cullisem byla celá rudá.

„Zdravotník!“ rozeřval se

„Cože?“

„Zdravotník!“ snažil se Cullis překřičet další výbuch a ukazoval rudě potřísněnou ruku. „Zakalwe! Koupil jsem to!“ Zdravé oko měl rozšířené šokem. Ruka se mu třásla.

Mladý muž se zatvářil popuzeně a plácnutím srazil Cullisovu ruku. „To je víno, ty kreténe!“ Natáhl se, vylovil z haleny staršího muže lahev a upustil mu ji do klína.

Cullis se překvapeně zadíval dolů. „Aha,“ řekl. „Tak to jo.“ Zamžoural pod kabát a opatrně vylovil pár střípků. „Bylo mi divný, že mi tak padne,“ zamumlal.

Motor náhle naskočil a rozeřval se, jako by ho rozzuřila třesoucí se půda a vířící prach. Výbuchy v zahradách házely přes zeď dvora hnědé spršky zeminy a všude kolem přistávaly kusy roztříštěných soch.

Zápasil s řazením, až rychlost zapadla a vozidlo poskočilo dopředu tak prudce, že z něho s Cullisem málem vypadli. Vyjeli ze dvora na prašnou silnici. Za pouhých pár vteřin se valná část velké síně po dopadu asi tuctu dělostřeleckých granátů zhroutila a zaplnila dvůr a celou okolní oblast kusy dřeva a zdiva a dalšími vzdouvajícími se oblaky prachu.

Cullis se poškrábal na hlavě a huhlal do přilby, do které se zrovna vyzvracel.

„Parchanti.“

„Máš recht, Cullisi.“

„Zasraný parchanti.“

„Správně, Cullisi.“

Vozidlo vybralo zatáčku a burácelo dál, k poušti.

1: Dobrý voják

JEDNA

Procházela turbínovou halou, obklopená neustále se měnícím kroužkem přátel, obdivovatelů a zvířat – mlhovinou své atraktivity –, promlouvala ke svým hostům, dávala instrukce zaměstnancům, činila návrhy a vyjadřovala lichotky mnoha různým bavičům. Ozvučný prostor nad starožitnými, blyštivými stroji, tiše trůnícími mezi klábosícími davy pestře oblečených účastníků večírku, plnila hudba. Elegantně se uklonila a usmála na kolemjdoucího admirála, zatočila v ruce křehkou černou květinou, přiložila si květ k nosu a nasála jeho opojnou vůni.

Dva hralzové u jejích nohou skákali, kňučeli, snažili se uchytit předními tlapkami v hladkém klíně její společenské róby a lesklé čenichy natahovali ke květině. Sehnula se, jemně obě zvířata poklepala květem přes čumáky a donutila je, aby s kýcháním a potřásáním hlav seskočila zpátky na podlahu. Kolemstojící se rozesmáli. Přidřepla, až se okolo ní vzdula róba, a pročesávala rukama kožich jednoho ze zvířat, třepala mu ušima a pak zvedla obličej k přicházejícímu majordomovi, který se uctivě proplétal davem.

„Ano, Maikrile?“

„Fotograf ze System Times,“ řekl tiše majordomus. Napřimoval se spolu s ní, až k ní vzhlížel a bradu měl na úrovni jejích holých ramen.

„Přiznává porážku?“ zazubila se.

„Patrně ano, madam. Žádá o slyšení.“

Zasmála se. „Hezky řečeno. Kolik jsme jich našli tentokrát?“

Majordomus se přitočil trochu blíž a nervózně upřel pohled na jednoho z hralzů, který na něj zavrčel. „Třiatřicet pohyblivých kamer, madam, a přes sto statických.“

Spiklenecky se přiblížila ústy k majordomovu uchu a řekla: „Když nepočítáme ty, které jsme našli u našich hostů.“

„Přesně tak, madam.“

„Setkám se… s ním? S ní?“

„S ním, madam.“

„Když s ním, tak později. Řekni mu, že za deset minut; mně to připomeň za dvacet. Západní atrium.“ Podívala se na svůj jediný platinový náramek. Malý projektor zamaskovaný jako smaragd rozpoznal její sítnici a rychle promítl holoplán staré elektrárny ve dvou kuželech světla mířících přímo do jejích očí.

„Zajisté, madam,“ řekl Maikril.

Dotkla se jej na paži a zašeptala: „Půjdeme do arboreta, jasné?“

To, že ji slyšel, naznačil majordomus sotva postřehnutelným pohybem hlavy. Lítostivě se obrátila k lidem okolo a prosebně sepjala ruce. „Je mi líto, ale budete mne prosím muset na chvíli omluvit.“ S úsměvem naklonila hlavu ke straně.

„Ahoj. Dobrý den. Nazdárek. Jak se máte?“ Procházeli rychle dějištěm večírku, kolem našedlých oblouků narkoproudů a šplouchajících nádržek fontán s vínem. Kráčela vepředu, sukně jí šelestila a majordomus tak tak že držel tempo s kroky jejích dlouhých nohou. Mávala těm, kdo ji zdravili: vládním ministrům a jejich stínům, zahraničním hodnostářům a atašé, mediálním hvězdám všech druhů, revolucionářům a šaržím od námořnictva, kapitánům průmyslu a obchodu a jejich okázale bohatým akcionářům. Hralzové zběžně chňapali majordomovi po kotnících, drápy nemotorně klouzali po vyleštěné slídové podlaze a vrhali se radostně vpřed, jakmile narazili na jeden z mnoha nesmírně cenných koberců položených v turbínové hale.

U schodů do arboreta, kde ji pohledům z haly ukrýval plášť nejvýchodnějšího dynama, se zastavila, poděkovala majordomovi, odehnala hralzy, přejela si dokonalý účes, uhladila už tak perfektně splývající róbu a zkontrolovala, jestli má bílý kámen na černém obojku přesně uprostřed krku, což měla. Začala scházet po schodech k vysokým dveřím arboreta.

Jeden z hralzů nahoře na schodech se rozkňučel a s uslzenýma očima začal poskakovat na předních nohách.

Otráveně se otočila. „Ticho, Hopsale! Zmiz!“

Zvíře svěsilo hlavu a s popotahováním zmizelo.

Tiše za sebou zavřela dvojité dveře a zahleděla se do poklidné, bujné zeleně, již arboretum nabízelo.

Venku, nad vysokou křišťálovou křivkou neúplného stropu, panovala černá tma. Na vysokých stožárech v arboretu žhnula malá ostrá světla vrhající hluboké rozeklané stíny mezi natěsnané rostliny. Vzduch byl teplý a páchl prstí a pryskyřicí. Zhluboka se nadechla a vykročila k protější straně arboreta.

„Zdravím.“

Muž se rychle otočil. Stála za ním se založenými pažemi, opřená o stožár lampy, a v očích a na rtech jí hrál drobný úsměv. Vlasy měla modročerné, stejně jako oči; pleť měla světle hnědou a vypadala štíhlejší než ve zprávách, kde se přes svou výšku mohla zdát podsaditá. On byl vysoký, velice štíhlý a nemoderně bledý a většina lidí by řekla, že má oči příliš blízko u sebe.

Podíval se na jemnou strukturu listu, který stále držel v jedné křehce vypadající ruce, pak ho pustil, nejistě se usmál a vystoupil zpod bujně rozkvetlého keře, který zkoumal. Zamnul si ruce a zatvářil se ostýchavě. „Omlouvám se, já…“ nervózně zagestikuloval.

„Nic se neděje,“ řekla a podala mu ruku. Stiskli si je. „Vy jste Relstoch Sussepin, že?“

„A… ano,“ odpověděl, zjevně překvapený. Ruku jí stále nepustil. Uvědomil si to, zatvářil se ještě rozpačitěji a rychle to napravil.

„Diziet Sma.“ Trochu sklonila hlavu, velmi pomalu, a vlasy, padající na ramena, jí sklouzly k obličeji. Nespouštěla ho z očí.

„Ano, to samozřejmě vím. Eee… těší mě."

„Dobrá,“ přikývla. „I mě. Slyšela jsem vaše díla.“

„Hm.“ Vypadal klukovsky potěšeně a spráskl ruce v gestu, které si ani nevšiml, že dělá. „Hm. To je od vás velice…“

„Neřekla jsem, že se mi to líbilo,“ dodala, teď už s úsměvem jen tak na půl úst.

„Aha.“ Učiněná hromádka neštěstí.

Taková krutost. „Ale líbí se mi to, a velice,“ řekla – a její výraz náhle vyjadřoval pobavenou, ba až spikleneckou lítost.

Rozesmál se a z ní spadlo napětí. Tohle vyjde.

„A já se divil, proč mě pozvali,“ svěřil se jí a jeho hluboko posazené oči trochu zjasněly. „Všichni tu jsou takoví…“ – pokrčil rameny – „…důležití. Právě proto jsem…“ Mávl rozpačitě za sebe, ke květině, kterou si prohlížel.

„Podle vás skladatelé nemůžou být důležití?“ zeptala se s náznakem výčitky.

„No… ve srovnání se všemi těmi politiky a admirály a obchodníky… aspoň co se týče moci… A já ani nejsem dvakrát známý hudebník. Napadá mě spíš Savntreig nebo Khu, anebo…“

„Ti si zkomponovali kariéry velice dobře, to rozhodně,“ souhlasila.

Na okamžik se odmlčel, pak se krátce zasmál a sklopil oči. Vlasy měl velice jemné, ve světle ze stožáru se mu leskly. Tentokrát se pro změnu ona přidala k jeho smíchu. Možná by se měla zmínit o zakázce teď, nenechávat to až na příští schůzku, na níž sníží čísla – i když zatím ještě dost vzdálená čísla – na poněkud přátelštější úroveň… nebo na soukromé dostaveníčko ještě později, jakmile si bude jistá, že ho okouzlila.

Jak dlouho to má natahovat? Přesně něco, jako je on, sice potřebuje, ale ještě mnohem lepší by to bylo po elektrizujícím přátelství; oné dlouhé, jedinečné výměně čím dál intimnějších důvěrností, po pomalém hromadění společných zážitků, unylém krouživém tanci přitažlivosti, po příchodech a odchodech a zase příchodech a zase odchodech, při nichž se neustále blížíme k sobě, dokud se ta pomalost nerozpustí v pohlcujícím horku z naplnění vztahu.

Zadíval se jí do očí a řekl, „Lichotíte mi, slečno Sma.“

Neodvrátila pohled a zvedla trochu bradu; přesně věděla o všech nuancích pečlivě interpretované řeči svého těla. Na tváři se mu usadil výraz, který už jí tak dětský nepřipadal. Jeho oči připomínaly kámen na jejím náramku. Trochu se jí zatočila hlava, a tak se zhluboka se nadechla.

„Ehm.“

Ztuhla.

Řekl to někdo za jejími zády a kousek stranou. Viděla, jak Sussepinův pohled zakolísal a přesouvá se.

Sma se s nevzrušeným výrazem otočila a pak zabodla pohled do šedobílého pláště dronu, jako by do něho chtěla vypálit díry.

„Co je?“ zeptala se hlasem schopným leptat ocel.

Dron měl velikost – a téměř i tvar – malého kufříku. Připlul jí před obličej.

„Potíže, parťáku,“ prohlásil dron a rychle popoletěl, načež zaujal polohu, jako že se dívá do inkoustové oblohy nad křišťálovou semisférou.

Sma sklopila oči k cihlové podlaze arboreta a našpulila rty. Dovolila si jen to nejdecentnější zavrtění hlavou.

„Pane Sussepine,“ usmála se a rozpřáhla ruce. „Rmoutí mě to, ale… mohl byste…?“

„Samozřejmě.“ Už vykročil a s jediným kývnutím rychle prošel kolem ní.

„Snad si budeme moct popovídat později,“ poznamenala.

Ještě v chůzi se otočil. „Ano; to bych… to by mě velmi…“ Pak mu zřejmě došla inspirace, jen znovu nervózně pokývl a spěšně došel ke dveřím na vzdáleném konci arboreta. Odešel, ani se neohlédl.

Sma se svižně otočila ke dronu, který se s nevinným bzučením podle všeho upřeně díval do hlubin křiklavě zbarveného květu, do něhož napůl vnořil svůj pahýlovitý čumák. Všiml si jí a vzhlédl. Rozkročila se, jednu pěst opřela o bok a řekla: „Parťáku?“

Aura dronu zablikala; směs purpurové lítosti a ocelového zmatku vypadala výrazně nepřesvědčivě. „Nechápu to, Sma… uklouzlo mi to. Aliterace.“

Sma kopla do suché větve, zpražila dron pohledem a řekla: „Co se děje?“

„Nebude se ti to líbit,“ prohlásil dron tiše, trošku se odtáhl a ztmavl smutkem.

Sma zaváhala. Chvilku se dívala stranou, náhle jí poklesla ramena. Posadila se na jeden z kořenů stromu. Róba se kolem ní složila. „Jde o Zakalweho, že ano?“

Překvapený dron duhově zablikal; tak rychle – pomyslela si –, že to nemuselo být hrané. „No páni,“ prohlásil. „Jak…?“

Zahnala ten dotaz mávnutím. „Netuším. Tón hlasu. Lidská intuice… Už na to asi přišel čas. Život začínal být příliš zábavný.“ Zavřela oči a opřela hlavu o drsný tmavý kmen stromu. „Takže?“

Dron Skaffen-Amtiskaw klesl do výšky jejích ramen a vznášel se poblíž. Podívala se na něj.

„Potřebujeme, aby se vrátil,“ řekl jí.

„Přibližně to jsem si myslela,“ vzdechla Sma a odcvrnkla hmyz, který jí zrovna přistál na rameni.

„Inu, jak jinak. Obávám se, že nic jiného nezabere; musí to být on osobně.“

„Jasně, ale musím to být já osobně?“

„Na tom… panuje shoda.“

„Nádhera,“ poznamenala Sma kysele.

„Chceš si poslechnout zbytek?“

„Ten to vylepší?“

„Ani ne.“

„Zatraceně,“ Sma sevřela ruce v klíně a mnula si je. „Tak ať to vím všechno najednou.“

„Zítra budeš muset odletět.“

„Ale drone, no tak!“ Ukryla hlavu do dlaní. Pak vzhlédla. Dron si pohrával s větvičkou. „To si snad děláš srandu.“

„Bohužel ne.“

„A co tohle všechno?“ Mávla ke dveřím do turbínové haly. „Co mírová konference? Co všichni ti tlučhubové s bezednými kapsami a všetečnýma očima? Co ty tři roky mojí práce? Co celá tahle posraná planeta…?“

„Konference bude pokračovat.“

„No jistě, ale co ta ‚ústřední role‘, kterou jsem v tom měla hrát?“

„No jasně, tohle… “ řekl dron a přitáhl si proutek přímo k senzorickému pásku v přední části pláště.

„To snad ne.“

„Podívej, vím, že se ti nelíbí…“

„Ne, drone; nejde o…“ Sma náhle vstala, došla ke křišťálové stěně a vyhlédla ven do tmy.

„Dizzy…“ řekl dron a přisunul se blíž.

„Nezkoušej na mě žádnou Dizzy.“

„Sma… není opravdová. Je to náhražka; elektronická, mechanická, elektrochemická, chemická; je to stroj; stroj ovládaný Mozkem, sám o sobě je neživý. Není to klon ani…“

„Vím, co je zač, drone,“ řekla a sevřela ruce za zády.

Dron k ní popolétl, položil jí silová pole na ramena a jemně stiskl. Setřásla jeho sevření a sklopila pohled.

„Potřebujeme tvoje svolení, Diziet.“

„Jo, to vím taky.“ Vzhlédla ke hvězdám, které byly dvojnásob skryté, mraky i osvětlením arboreta.

„Pokud chceš, můžeš samozřejmě zůstat tady.“ Dron mluvil ztěžka a zkroušeně. „Mírová konference je bezpochyby důležitá; je potřeba… aby to někdo urovnal. O tom není sporu.“

„A co je sakra tak zásadní, že kvůli tomu musím zítra zvednout kotvy?“

„Pamatuješ si Voerenhutz?“

„Pamatuju,“ odpověděla stručně.

„Mír tam vydržel čtyřicet let, ale teď se to bortí. Zakalwe dělal s chlapem jménem…"

„Maitchigh?“ zamračila se a napůl otočila hlavu ke dronu.

„Beychae. Tsoldrin Beychae. Po našem zásahu se stal prezidentem hvězdokupy. Dokud byl u moci, držel politický systém pohromadě, ale před osmi lety odešel na odpočinek, dlouho předtím, než musel, aby se mohl věnovat studiu a rozjímání.“ Dron si povzdechl. „Od té doby se vše vrátilo do starých kolejí a teď Beychae žije na planetě, jejíž vůdci jsou poněkud nepřátelští vůči silám, které Zakalwe a Beychae reprezentovali a my je podporovali, a hrají vůdčí roli v dalších rozkolech. Probíhá několik menších konfliktů a k mnoha dalším se schyluje; totální válka v celé hvězdokupě je na spadnutí.“

„A Zakalwe?“

„V podstatě se jedná o Vyzvednutí. Dolů na planetu, přesvědčit Beychaeho, že ho potřebujeme, přinejmenším vzbudit jeho zájem. Může to ale znamenat fyzický zásah, a další problém je, že Beychae se asi nenechá přesvědčit snadno.“

Sma o tom přemýšlela a pořád se dívala do tmy. „Nešlo by to ošidit?“

„Ti dva se znají až moc dobře na to, aby zabralo cokoli jiného než skutečný Zakalwe… totéž se týká Tsoldrina Beychaeho a politické mašinérie v celém systému. Příliš mnoho vzpomínek naráz.“

„Jasně,“ poznamenala Sma tiše. „Příliš vzpomínek.“ Třela si nahá ramena, jako by jí byla zima. „A co palebná síla?“

„Svoláváme nebulární flotilu; jádrem je jeden Limitovaný přepravní systém a tři Všeobecné kontaktní jednotky umístěné u samotné hvězdokupy, plus asi tak osmdesát VKJ se pohybuje ve vzdálenosti měsíčního rychlého přesunu. Někdy zhruba za rok bychom měli mít čtyři nebo pět VPS ve vzdálenosti dvou až tříměsíčního přesunu. To je ale poslední, ale zcela poslední řešení."

„Odhady výšky té hory mrtvol vypadají trochu moc nejasně, co?“ řekla Sma zahořkle.

„Pokud to tak chceš říct," připustil Skaffen-Amtiskaw.

„Zatraceně,“ ucedila Sma a zavřela oči. „Jak daleko je tedy Voerenhutz? Zapomněla jsem.“

„Jen asi čtyřicet dnů, ale nejdřív musíme vyzvednout Zakalweho; řekněme tak… devadesát dnů na celou cestu tam.“

Otočila se. „Kdo bude řídit náhradnici, jestli mě loď vezme?“ Letmo přeskočila pohledem k nebi.

„Jen to zkouším tu zůstane každopádně,“ odpověděl dron. „Dostala jsi k dispozici velmi rychlou hlídkovou loď Xenofob. Nejdřív může vyrazit zítra krátce po poledni… pokud si budeš přát.“

Sma chvíli jen stála s nohama u sebe, založenýma rukama a sevřenými rty a přísným výrazem. Skaffen-Amtiskaw si dopřál chvilku introspekce a usoudil, že mu jí je líto.

Žena stála bez hnutí a mlčky pár vteřin; pak náhle vykročila ke dveřím do turbínové haly tak svižně, až jí podpatky cvakaly na cihlové cestičce.

Dron se za ní rozletěl a zařadil se jí vedle ramene.

„Škoda, že nemáš lepší smysl pro načasování.“

„Omlouvám se. Narušil jsem něco?“

„Vůbec ne. Co je vůbec sakra, ta velmi rychlá hlídková loď?“

„Nový název pro (Demilitarizovanou) rychlou útočnou jednotku,“ odpověděl dron.

Loupla po něm očima. Udělal pohyb, jako by chtěl pokrčit rameny.

„Údajně to zní líp."

„A jmenuje se Xenofob. No to je prostě super. Může náhradnice nastoupit okamžitě?“

„Zítra v poledne; můžeš všechno předat do…?"

„Zítřejšího dopoledne,“ řekla Sma dronu, který přeletěl před ni a otevřel vysoké dveře; prošla jimi a s vykasanou sukní vyběhla po schodech k turbínové hale. Zpoza rohu se smykem přihnali hralzové, doráželi a hopsali kolem ní. Sma se v tom chumlu zastavila, zvířata jí očichávala šaty a pokoušela se jí olíznout ruce.

„Nebo ne,“ řekla dronu. „Rozmyslela jsem si to, naskenuj mě dneska večer, až ti řeknu. Chci to mít všechno co nejdřív z krku. Teď najdu velvyslance Onitnerta; ať Maikril řekne Chuzleis, že má za deset minut přivést ministra k baru u turbíny jedna. Omluv se za mě těm pisálkům ze System Times, nech je odvézt zpátky do města a každému ať dají lahev nocikvětu. Odvolej fotografa, dej mu jeden fotoaparát a nech ho pořídit… čtyřiašedesát fotek, které si ale musí nechat schválit. Ať jeden ze zaměstnanců, muž, vyhledá Relstocha Sussepina a přivede ho za dvě hodiny ke mně do apartmánu. Aha, ještě něco…“

Sma se náhle zarazila, sedla si na bobek a vzala do rukou dlouhý čenich jednoho z kňourajících hralzů. „Otylko, Otylko, však já vím,“ opakovala, zatímco zvíře s velkým břichem šílelo a olizovalo jí obličej. „Chtěla jsem být u toho, až se ti narodí miminka, ale nejde to…“ Vzdychla si, objala zvíře a pak mu jednou rukou podržela bradu. „Co mám dělat? Mohla bych tě nechat spát po tu dobu, než se vrátím, a ty bys nic ani nezjistila… ale chyběla bys kamarádům.“

„Co je nechat spát všechny?“ navrhl dron.

Sma zakroutila hlavou. „Postarej se o ostatní, než se vrátím,“ řekla jednomu z hralzů. „Rozuměls?“ Políbila zvíře na čenich a vstala. Otylka kýchla.

„Ještě dvě věci, drone,“ řekla Sma, když procházela vzrušenou smečkou.

„Co?“

„Už mi nikdy neříkej ‚parťáku‘, jasný?“

„Dobře. Co dál?“

Obešli blyštivou masu dávno odstavené turbíny šest, Sma se na chvilku zastavila, prohlédla si bavící se dav, zhluboka se nadechla a narovnala ramena. Pak vykročila a už zase s úsměvem utrousila ke dronu: „Nechci, aby tu náhradnice s někým píchala.“

„Fajn,“ řekl dron, když se blížili k účastníkům večírku. „Nakonec je to v jistém smyslu tvoje tělo.“

„V tom je právě ta potíž, drone,“ odvětila Sma a kývla na číšníka, který se hned vrhl vpřed s podnosem s nápoji v ruce. „Není to moje tělo.“

Letadla a pozemní vozidla se vzdalovala od staré elektrárny. Důležití lidé odjížděli. V hale se zdrželo ještě pár opozdilců, ti ji ale nepotřebovali. Pocítila únavu a najela malý šleh na pozdvižení nálady.

Vyhlížela z jižního balkónu bytu, který upravili z kancelářské budovy elektrárny, do hlubokého údolí a na šňůru koncových světel aut nataženou po Nábřežní. Někde nad ní zasvištělo letadlo, naklonilo se a zmizelo za vysokým zakřiveným okrajem staré přehrady. Dívala se za ním, pak se otočila ke dveřím střešního bytu, stáhla si malé společenské sáčko a přehodila si ho přes rameno.

Z hloubi honosného apartmánu pod střešní zahradou zaznívala hudba. Místo za ní však zamířila do pracovny, kde čekal Skaffen-Amtiskaw.

Skenování pro aktualizaci náhradnice zabralo jen pár minut. Odnesla si z něj obvyklý pocit nepatřičnosti, ale aspoň to dlouho netrvalo. Skopla boty a kráčela po měkkých tmavých chodbách za hudbou.

Relstoch Sussepin se zvedl z křesla s tlumeně zářící sklenicí nocikvětu v ruce. Sma se zastavila ve dveřích.

„Díky, že jste zůstal,“ řekla a upustila sáčko na pohovku.

„Rádo se stalo.“ Přiložil si sklenici se zářícím nápojem ke rtům, pak jako by si to rozmyslel a uchopil ji do obou dlaní. „Co, ehm… měla jste nějaký zvláštní důvod, proč…?“

Sma se trošku posmutněle usmála a položila ruce na opěradla velkého kancelářského křesla, za kterým stála. Podívala se dolů na kožený polštář. „Možná si o sobě moc myslím,“ řekla. „Ale

abychom nechodili kolem horké kaše…“ Vzhlédla k němu. „Chtěl byste si zašukat?“

Relstoch Sussepin stál zcela bez hnutí. Po chvíli zvedl sklenici ke rtům, pomalu a dlouze se napil a pak ji zase pomalu spustil dolů. „Ano,“ řekl. „Ano, to bych chtěl… a hned.“

„Víc než dnešek na to nemáme,“ prohlásila se zdviženou rukou. „Jenom ten. Těžko se to vysvětluje, ale od zítřka… budu mít tak půl roku, jestli ne víc, neuvěřitelně napilno; tak moc, že bych se nejradši rozdvojila, víte?“

Pokrčil rameny. „Jasně. Když to říkáte.“

Sma se uvolnila a pomalu se začala usmívat. Otočila velké křeslo a nechala na ně sklouznout řetízek ze zápěstí. Pak jemně rozepnula horní část róby a zůstala stát.

Sussepin vyprázdnil sklenici, položil ji na poličku a šel k ní.

„Světla,“ zašeptala.

Světla pomalu hasla na úplné minimum, až nakonec byla z mírně zářící sedliny dopitého nápoje na poličce ta nejjasnější věc v místnosti.

XIII

„Vzbuď se.“

Vzbudil se.

Tma. Narovnal se pod pokrývkou a přemítal, kdo to s ním takhle mluví. Tímhle tónem s ním nikdo nemluvil, teď už ne; i v polospánku, probuzený nečekaně a nejspíš uprostřed noci, v tom tónu rozpoznal cosi, co neslyšel dvě, možná tři desetiletí. Drzost. Nedostatek úcty.

Vystrčil hlavu zpod pokrývky do teplého vzduchu v místnosti a ve světle jediné lampy se rozhlížel, kdo se s ním odvažuje tak mluvit. Záblesk strachu – nepronikl někdo přes stráže a bezpečnostní kontroly? – hned nahradila vzteklá touha zjistit, kdo má tu drzost s ním takhle jednat.

Vetřelec seděl v křesle kousek od nohou postele. Vypadal zvláštně, a to způsobem, který zvláštní sám o sobě; naprosto nový typ neobvyklosti, nezařaditelný, až mimozemský. Působil dojmem poněkud zkreslené projekce. I oblečení vypadalo zvláštně; bylo plandavé a i v tlumeném světle lampičky u postele zářilo jasnými barvami. Muž byl oblečený jako klaun nebo dvorní šašek, ale jeho poněkud příliš symetrický obličej vypadal… zasmušile? Pohrdavě? Kvůli jeho… cizáctví se to dalo stěží odhadnout.

Začal šátrat po brýlích, ale bylo to jen tím, že měl oči slepené spánkem. Chirurgové mu dali před pěti lety nové oči, ale po šedesáti letech krátkozrakosti mu zůstal hluboce zažitý návyk sahat po probuzení po nepřítomných brýlích. Vždycky si pomyslel, že je to jen malá cena, a teď, s novou omlazující léčbou… Spánek se mu z očí vytratil. Posadil se, podíval se na muže v křesle a začal si myslet, že sní nebo se dívá na ducha.

Muž vypadal mladě; měl široký, opálený obličej a černé vlasy svázané dozadu, to však nebyl důvod, proč se mu v hlavě objevily myšlenky na duchy a smrt. To způsobily spíš temné zapadlé oči a mimozemské rysy toho obličeje.

„Dobrý večer, etnarcho.“ Mladý muž mluvil pomalu a rozvážně. Kdovíproč to připomínalo hlas někoho mnohem staršího; dostatečně starého na to, aby se etnarcha najednou začal cítit mladě. Nahnalo mu to hrůzu. Rozhlédl se po místnosti. Co je to za chlapa? Jak se sem dostal? Palác měl být nedobytný. Všude stráže. Co se to děje? Strach se vrátil.

Dívka ze včerejšího večera klidně ležela na druhé straně široké postele, pouhá boule pod pokrývkami. Od pár spících obrazovek na stěně po etnarchově levici se odrážel slabý svit lampičky.

Byl vystrašený, ale už se úplně probudil a rychle uvažoval. V čelní pelesti postele je ukrytá zbraň; muž v nohou postele nevypadal ozbrojený (ale co tu pak chce?). Zbraň, to je ale poslední východisko ze zoufalství. Řešením je hlasový kód. Mikrofony a kamery v místnosti jsou v pohotovosti, jejich automatické obvody čekají na aktivaci konkrétní větou; někdy tu chtěl mít soukromí, jindy si přál něco zaznamenat pouze pro vlastní potřebu, a samozřejmě si vždy uvědomoval, že sem přes jakákoli bezpečnostní opatření může někdo bez svolení vniknout.

Odkašlal si. „To je mi ale překvapení.“ Hlas měl vyrovnaný, zněl klidně.

Vlažně se usmál, potěšený sám sebou. Jeho srdce – srdce, které před jedenácti lety patřilo vysportované mladé anarchistce – rychle bilo, ale v mezích normy. Pokýval hlavou. „To je překvapení,“ zopakoval. A je to; hotovo. V suterénním velíně už zvoní alarm; za pár vteřin se sem dveřmi nahrnou stráže. Nebo to možná nebudou riskovat, místo toho odpálí nástropní válce s plynem a oslepující mlha je oba pošle do bezvědomí. Pak hrozí, že mu prasknou ušní bubínky (pomyslel si a polkl), ale vždycky si může obstarat nové od nějakého zdravého disidenta. A možná ani to nebude muset, povídá se, ke znovuomlazování patří možnost nechat si dorůstat orgány. Inu, není nad to mít rezervy a zálohy. Zamlouvalo se mu, jaký pocit bezpečí to poskytuje. „Dobrá, dobrá,“ slyšel se říkat, čistě pro případ, že by obvody poprvé či podruhé nezaznamenaly kód, „tohle je skutečně překvapení.“ Stráže by tu měly být každou chvíli…

Pestře oblečený mladík se usmál. Zvláštně se prohnul a natáhl dopředu, až se lokty opíral o zdobenou pelest v nohách postele. Pohnul rty a vytvořil cosi jako úsměv. Sáhl do jedné kapsy plandavých kalhot a vytáhl malou černou pistoli. Namířil přímo na etnarchu a řekl: „Váš kód nebude fungovat, etnarcho Keriane. Už žádná další překvapení, která vy čekáte a já ne. Bezpečnostní ústředna ve sklepě je mrtvá jako všechno ostatní.“

Etnarcha Kerian upíral zrak na malou zbraň. Už viděl vodní pistolky, které vypadaly impozantněji. Co se děje? Opravdu mě přišel zabít? Oblečený jako nájemný vrah rozhodně není – a každý skutečný vrah by ho prostě zabil ve spánku. Čím déle tu ten chlap sedí a mluví, tím je ve větším nebezpečí, ať už přerušil spojení s velínem nebo ne. Takže je možná blázen, ale nájemný vrah asi ne. Je prostě absurdní, že by se pravý, profesionální zabiják choval takhle, ale právě jen krajně zdatný a veskrze profesionální zabiják by pronikl přes palácovou ochranku… Tak se etnarcha Kerian snažil uklidnit své náhle divoce bijící a vzpurné srdce. Kde sakra vězí ty stráže? Znovu pomyslel na zbraň ukrytou v ozdobné pelesti za jeho zády.

Mladý muž založil paže, takže malá pistole přestala mířit na etnarchu. „Můžu vám vyprávět krátký příběh?“

Určitě je to blázen. „Ale ovšem; ovšem; jen mi ho řekněte,“ prohlásil etnarcha maximálně přátelským a blahosklonným hlasem. „Jak se mimochodem jmenujete; zdá se, že jste nade mnou ve výhodě.“

„Vypadá to tak, že?“ uznal ten starý hlas vycházející z mladých rtů. „Ty příběhy jsou vlastně dva, ale většinu jednoho znáte. Budu je vyprávět zároveň; schválně jestli poznáte, který je který.“

„Já–“

„Pššt,“ řekl muž a přiložil si pistolku ke rtům.

Etnarcha se kradmo podíval na dívku na druhé straně postele. Uvědomil si, že on i vetřelec hovoří dost tlumeně. Kdyby se mu ji podařilo probudit, třeba by vystřelil na ni, anebo by ho rozptýlila a on by stihl vytáhnout pistoli z pelesti; díky té nové léčbě je rychlejší, než byl posledních dvacet let… kde jsou sakra ty stráže?

„Tak podívejte, mládenče!“ zaburácel. „Jen bych rád věděl, co tu děláte! No?“

Jeho hlas – hlas, kterým bez zesilovačů dokázal naplnit sály a náměstí – se odrážel po místnosti. Zatraceně, ochranka v bezpečnostním ústředí ve sklepě by ho měla slyšet i bez mikrofonů. Dívka na druhé straně postele se ani nezavrtěla.

Mladý muž se uculoval. „Všichni spí, etnarcho. Jsme tu jen my dva. A teď ten příběh…“

„Co…“ Etnarcha Kerian naprázdno polkl a přitáhl si nohy pod pokrývkou k sobě. „Kvůli čemu tu jste?“

Vetřelec se zatvářil mírně překvapeně. „Přece abych vás odvedl, etnarcho. Budete sesazen. Takže…“ položil zbraň na široký vršek spodní pelesti. Etnarcha na ni upíral oči. Na to, aby ji sebral, je moc daleko, ale…

„Ten příběh,“ řekl vetřelec a uvelebil se v křesle. „Bylo nebylo, daleko za gravitační studnou, byla kouzelná země, kde neměli krále, zákony, peníze ani majetek, ale všichni si tam žili jako knížata, chovali se velice slušně a nic jim nechybělo. A tihle lidé žili v míru, jenže se nudili, protože k tomu v ráji může po nějaké době dojít, a tak se začali věnovat charitě; dobročinným návštěvám těch, dalo by se říct, méně zajištěných; a dávali si záležet, aby vždycky přinášeli to, co považovali za nejcennější dar ze všech; vědění; informace; a šířili je co nejvíce, protože byli zvláštní v tom, že opovrhovali hodnostmi a nenáviděli krále… a veškerou hierarchii… dokonce i etnarchy.“ Mladík se odměřeně usmál. Stejně tak etnarcha. Otřel si čelo a posunul se na posteli kousek dozadu, jako by si dělal pohodlí. Srdce mu nepřestávalo bušit.

„No, a nějakou dobu hrozilo, že jim tu dobročinnost pokazí jistá strašlivá síla, ale oni odolali a zvítězili a z konfliktu vyšli silnější než kdy předtím; nebýt toho, že je moc pro moc samotnou tak výrazně nezajímala, šířili by strach a hrůzu, ale takhle se jich báli jen trochu, jak odpovídalo rozsahu jejich moci. A jedním ze způsobů, jimiž je bavilo tuto moc využívat, bylo zasahovat do společností, které z toho podle nich mohly mít prospěch, a jednou z nejúčinnějších metod, jak to v mnoha společnostech provést, je dostat se k těm nahoře.

Mnozí z jejich lidí se stali lékaři velkých vůdců a díky lékům a metodám, jež poměrně primitivním lidem, s nimiž měli co do činění, připadaly jako magie, zajistili, aby měl velký a dobrý vůdce lepší šanci přežít. Takhle pracují nejraději; tak nějak nabízejí život, místo aby rozdávali smrt. Můžete je mít za změkčilé, protože se velmi zdráhají zabíjet, a zřejmě by s vámi souhlasili, jenže oni jsou asi tak změkčilí jako oceán, a… klidně se zeptejte kteréhokoli námořního kapitána, jak umí být oceán neškodný a mírný.“

„Ano, chápu,“ řekl etnarcha, poposedl o kousek dál, podložil si záda polštářem a ověřil si, jak daleko je od té části pelesti, kde je ukrytá. Srdce se mu zmítalo v hrudi.

„Dalším způsobem, jak tihle lidé rozdávají život místo smrti, je to, že nabízejí vůdcům některých společností pod určitou technologickou úrovní něco, co si tito vůdci přes veškeré své bohatství a moc nemohou koupit: lék na smrt. Návrat mládí.“

Etnarcha se upřeně díval na mladého muže a náhle byl spíš znepokojen než vyděšen. To má na mysli omlazování?

„No vida; kolečka začínají zapadat na místa, že?“ usmál se mladík. „A máte pravdu. Právě ten proces, který jste podstoupil, etnarcho Keriane. Za který jste poslední rok platil. Za který jste – pokud jste nezapomněl – přislíbil zaplatit něčím víc, než jen platinou. Vzpomínáte si?“

„Já… nevím jistě.“ Etnarcha Kerian otálel. Koutkem oka viděl panel pelesti, pod nímž byla pistole.

„Slíbil jste, že zastavíte zabíjení v Youricamu, vzpomínáte?“

„Možná jsem řekl, že přehodnotím naši segregační a přesídlovací politiku v–“

„Ne“ – mávl rukou mladý muž – „mám na mysli zabíjení, etnarcho; vlaky smrti, víte? Vlaky, u kterých nakonec vyjdou výfukové plyny z posledního vagónu.“ Mladík se trochu ušklíbl a zakroutil hlavou. „Vyvolal jsem nějaké vzpomínky? Ne?“

„Nemám ponětí, o čem mluvíte,“ řekl etnarcha. Měl zpocené dlaně, studené a kluzké. Otřel si je o povlečení; pistole mu nesmí vyklouznout, jestli se k ní dostane. Vetřelcova zbraň stále ležela na pelesti v nohách postele.

„Ale ano, myslím, že ano. Vlastně to vím jistě.“

„Pokud se příslušníci bezpečnostních sil dopustili nějakým excesů, dám to důkladně–“

„Tady nejsme na tiskovce, etnarcho.“ Muž se v křesle lehce zhoupl dozadu, dál od pistole na pelesti. Rozechvělý etnarcha strnul.

„Jde o to, že jste uzavřel dohodu a pak ji nedodržel. A já jsem přišel pro penále. Přitom vás varovali, etnarcho. Co dali, to mohou i odebrat.“ Vetřelec se zaklonil v křesle ještě dál, rozhlédl se po temném apartmánu, kývl na etnarchu a spojil ruce za hlavou. „Se vším se rozlučte, etnarcho Keriane. Jste –“

Etnarcha se otočil, vyrazil tajný panel loktem a část pelesti se otevřela; vytrhl pistoli z držáku, namířil ji na muže, našel spoušť a stiskl ji.

Nic se nestalo. Mladík ho pozoroval s rukama stále za hlavou a pomalu se v křesle kýval tam a zpátky.

Etnarcha stiskl spoušť ještě několikrát.

„Líp to funguje s tímhle,“ řekl muž, sáhl do kapsy košile a hodil na postel etnarchovi k nohám tucet nábojů.

Lesklé náboje se s cinkáním kutálely a hromadily v záhybech povlečení. Etnarcha Kerian na ně upíral zraky.

„Dám… vám cokoli," vymáčkl ze sebe přes nateklý a suchý jazyk. Cítil, jak mu začínají povolovat útroby, zoufale se držel, náhle se cítil opět jako dítě, jako by omlazování zašlo příliš daleko. „Cokoli. Cokoli. Můžu vám dát víc, než o čem jste kdy snil; můžu–“

„Nemám zájem,“ řekl muž a zavrtěl hlavou. „Příběh ještě neskončil. Jde o tamty lidi, víte? O ty hodné laskavé lidičky, co jsou tak změkčilí, že raději rozdávají život… i když někdo nedodrží dohodu s nimi, a taky když zabíjí, přestože mu řekli, že nemá, oni stejně oplátkou za to neradi zabíjejí. Raději použijí svá kouzla a svůj vzácný soucit a udělají tu druhou nejlepší věc. A tak lidé mizejí.“

Muž si opět přesedl dopředu a opřel se o pelest. Třesoucí se etnarcha se na něj upřeně díval.

„Oni – ti milí lidičkové – nechávají zmizet špatné lidi,“ pokračoval mladík. „A zaměstnávají jiné, aby si pro ty špatné přišli a odvedli je. A tihle lidé – ti výběrčí – rádi vzbuzují ve svých kořistech smrtelnou hrůzu, a taky mívají sklon se oblékat…“ – ukázal na své pestrobarevné šaty – „řekněme neformálně; a pochopitelně jim – díky magii – nikdy nedělá potíže vniknout i do těch nejstřeženějších paláců.“

Etnarcha polkl a zběsile se třesoucí rukou konečně odložil nepoužitelnou zbraň.

„Počkejte,“ pokusil se ovládnout hlas. Povlečení už bylo propocené. „Tvrdíte, že-“

„Jsme s vyprávěnm skoro na konci,“ přerušil ho mladý muž. „Ti milí lidé – které byste považoval za změkčilé, jak říkám – sesazují špatné lidi a odvádějí je pryč. Dávají je někam, kde nemůžou škodit. Není to ráj, ale ani tam není jako ve vězení. A tihle zlí lidé si možná občas budou muset od hodných lidí vyslechnout, jak jsou špatní, a nikdy už nedostanou možnost měnit historii, ale žijí v pohodlí, v bezpečí a zemřou v míru… díky těm hodným.

A i když by někdo mohl říct, že ti hodní lidé jsou změkčilí až příliš, ti změkčilí hodní lidé by na to řekli, že zločiny spáchané zlými lidmi bývají tak strašné, že neexistuje způsob, jak je nechat trpět byť jen miliontinou agónie a zoufalství, které způsobili, takže odveta nedává smysl. Korunovat život tyrana jeho vlastní smrtí by byla jen další nechutnost.“ Mladík se na okamžik zatvářil ustaraně a pak pokrčil rameny. „Jak říkám, někdo by je měl za změkčilé až příliš.“ Sebral malou zbraň z pelesti a vložil si ji do kapsy kalhot.

Pak beze spěchu vstal. Etnarchovi stále bušilo srdce, ale v očích měl slzy.

Mladý muž se sehnul, zvedl nějaké oblečení a hodil ho na etnarchu, který po něm hrábl a přitiskl si ho k hrudi.

„Moje nabídka trvá,“ řekl etnarcha Kerian. „Můžu vám dát–“

„Uspokojení z dobře vykonané práce,“ povzdechl si mladý muž a pozorně si prohlížel nehty. „Nic víc mi dát nemůžete, etnarcho. Nic jiného mě nezajímá. Oblékněte se; odcházíme.“

Etnarcha si začal natahovat košili. „Určitě? Myslím, že jsem objevil pár nových neřestí, které neznali ani ve starém Impériu. Rád se s vámi o ně podělím.“

„Děkuji, nechci.“

„Mimochodem, kdo jsou ti lidé, o kterých jste mluvil?“ Etnarcha si zapínal knoflíky. „A můžu konečně znát vaše jméno?“

„Prostě se oblečte.“

„Když já si myslím, že pořád můžeme dospět k nějaké dohodě…“ Etnarcha si zapnul límec. „A i když to vše je vlastně dost směšné, nejspíš bych měl být vděčný, že nejste vrah, co?“

Mladý muž se usmíval a jako by si něco vyndával zpod nehtu. Pak strčil ruce do kapes kalhot; etnarcha zatím skopl přikrývky a sáhl pro pumpky.

„Ano,“ řekl mladý muž. „Myslet si, že zemřete, musí být dost nepříjemné.“

„Není to nejpříjemnější zážitek,“ souhlasil etnarcha a navlékal si kalhoty.

„Zato dostat milost musí být asi úleva.“

„Hm.“ Etnarcha se pousmál.

„Něco jako když člověka obklíčí ve vesnici a on si myslí, že ho zastřelí…“ přemítal mladý muž a díval se od dolní pelesti postele na etnarchu, „…jenže pak se dozví, že ho nečeká nic horšího než přesídlení.“ Usmíval se. Etnarcha zaváhal.

„Přesídlení; vlakem,“ řekl mladý muž a vytáhl malou černou zbraň z kapsy. „A v tom vlaku se veze jeho rodina; jeho ulice; jeho vesnice…“

Potom mladík na černé pistolce cosi upravil. „…A celé to skončí výfukovými plyny a spoustou mrtvol." Vlažně se usmál. „Co myslíte, etnarcho Keriane? Je to podobné?“

Etnarcha strnul a třeštil oči na zbraň.

„Ti hodní lidé si říkají Kultura,“ vysvětloval mladý muž, „a já si vždycky myslel, že jsou až moc změkčilí.“ Napřáhl ruku se zbraní. „Před nějakou dobou jsem pro ně přestal pracovat. Teď jsem na volné noze.“

Etnarcha se oněměle díval do temných, prastarých očí nad hlavní černé pistole.

„Já jsem Cheradenine Zakalwe,“ pokračoval muž a namířil zbraň etnarchovi na nos. „A ty jsi mrtvola.“

Vypálil.

… Etnarcha zvrátil hlavu a začal křičet; jediná střela mu ústy pronikla dovnitř lebky a tam explodovala.

Po zdobné pelesti se rozstříkl mozek. Krvácející tělo padlo do měkoučkých pokrývek a naposledy sebou škublo.

Pozoroval rozlévající se krev. Několikrát zamrkal.

Pak si pomalými pohyby stáhl křiklavé oblečení. Vložil je do černého batůžku. Pod ním měl jednodílný oblek černý jako tma.

Vytáhl z batůžku matně černou masku a místo na obličej si ji dal kolem krku. Přesunul se k hlavě postele a sloupl malou průhlednou náplast z krku spící dívky. Pak se vrátil do tmavých hlubin místnosti a natahoval si při tom masku.

S použitím nočního vidění sundal kryt kontrolní jednotky bezpečnostního systému a opatrně odstranil několik krabiček. Pak, už velice pomalu a tiše, přešel k obří pornografické malbě skrývající vchod do etnarchovy nouzové únikové cesty, jež vedla do stok a na střechu paláce.

Než pomalu zavřel dveře, ještě se otočil a podíval na krvavý svinčík na zakřiveném vyřezávaném povrchu čelní pelesti. Trochu nejistě se usmál.

Pak se ztratil v temných kamenných hlubinách paláce, jako by byl součástí tmy.

DVĚ

Přehrada byla vklíněná mezi kopce porostlé stromy jako střep z nějakého obřího rozbitého šálku. Údolí rozsvítilo ranní slunce, světlo dopadalo na konkávní šedé čelo přehrady a odráželo se jako bílá záplava. Dávno už upuštěné jezero za přehradou bylo temné a studené. Voda sahala sotva do poloviny masivní betonové stěny a okolní lesy si už vzaly zpátky větší část svahů, které kdysi ležely pod hladinou vody. Na jednom břehu jezera kotvily k molům přivázané plachetnice, o jejichž lesknoucí se trupy šplouchala zčeřená voda.

Vysoko nad hlavou protínali vzduch ptáci kroužící v hřejícím slunečním svitu nad stínem přehrady. Jeden z ptáků prudce klesl a začal klouzat k okraji přehrady a opuštěné vozovce vedoucí po oblouku její koruny. Přesně ve chvíli, kdy se už zdálo, že narazí do bílého zábradlí ohraničujícího obě strany silnice, stáhl pták křídla; mihl se mezi orosenými sloupky, udělal poloviční výkrut, částečně opět roztáhl křídla a padal k opuštěné elektrárně, která se stala velkolepě výstředním – a ostatně i jízlivě symbolickým – domovem ženy jménem Diziet Sma.

Pták se v letu otočil na břicho a na úrovni střešní zahrady roztáhl křídla, nabral vzduch, s prudkým máváním se zastavil a chytil pařáty okenní římsy v nejvyšším patře apartmánů ve staré kancelářské budově.

Se složenými křídly, hlavou černou jako saze nakloněnou na stranu a s odrazem betonového světla v korálkovitém oku hopkal k pootevřenému posuvnému oknu, v němž se vánkem vzdouvaly jemné červené závěsy. Strčil hlavu pod vlající lem tkaniny a zadíval se do tmavé místnosti.

„Prošvihnuls to,“ pronesla s tichým pohrdáním Sma, která náhodou zrovna šla kolem okna. Upila vodu ze sklenice, kterou držela v ruce. Její zlatavé tělo pokrývaly kapky vody ze sprchy.

Pták otáčel hlavou a sledoval ji, jak přechází ke skříni a začíná se oblékat. Pak ji otočil zpátky a přesunul pohled k mužskému tělu vznášejícímu se ve vzduchu necelý metr nad postelí přidělanou k podlaze. V tlumené záři antigravitačního pole postele se vrtěla a převalovala bledá postava Relstocha Sussepina. Plandající paže mu slabé vystřeďovací pole na jeho straně postele pomalu vracelo k tělu. Sma si v šatně vykloktala trochou vody a pak ji spolkla.

O padesát metrů dál na východ se Skaffen-Amtiskaw vznášel vysoko nad podlahou turbínové haly a dohlížel na dojezd večírku. Tou částí své mysli, jež ovládala strážného drona přestrojeného za ptáka, se naposledy zadíval na filigrán ze škrábanců na Sussepinových hýždích a na blednoucí otisky zubů na ramenou Smy (když si je zakrývala tenkou košilí), a pak se od strážného drona odpojil.

Pták zakrákal, odskočil zpátky od závěsu a s mácháním křídly nekontrolovaně padal ze římsy. Pak křídla roztáhl a začal stoupat podél zářícího čela přehrady. Jeho pronikavé výstražné výkřiky se odrážely od betonového svahu zpátky a násobily jeho rozrušení. Sma ten vzdálený zdvojený povyk zaslechla, když si zapínala vestu, a usmála se.

„Jaká byla noc?“ vyzvídal Skaffen-Amtiskaw, když se s ní setkal ve sloupové předsíni staré kancelářské budovy.

„Dobrá, ale moc jsem se nevyspala,“ zívla Sma a odsunula nohou kňučící hralzy zpět do mramorové haly budovy, kde zkroušeně stál majordomus Maikril se svazkem vodítek. Vyšla na slunce a natáhla si rukavice. Dron jí otevřel dveře auta. Nabrala si do plic čerstvý ranní vzduch a s klapáním podpatků vysokých bot seběhla ze schodů. Skočila do auta, trošku se zašklebila při usazování na místo řidiče, pak stiskla přepínač otevírání střechy; dron jí už nakládal zavazadla do kufru. Poklepala na ukazatel nabití baterie na palubní desce a prošlápla pedál plynu, aby ucítila, jak se motory kol napřou proti brzdám. Dron zavřel kufr a odplul na zadní sedačku. Zamávala Maikrilovi, který si toho nevšiml, protože honil jednoho z hralzů po schodech před turbínovou halou. Sma se zasmála, sešlápla plyn a pustila brzdu.

Auto vyrazilo vpřed ve spršce štěrku, s centimetrovou rezervou zatočilo doprava pod stromy, zahoupalo zadkem na rozloučenou, vystřelilo žulovou bránou elektrárny a pak už prudce zrychlovalo po Riverside Drive.

„Taky jsme mohli letět,“ poznamenal dron přes svištění vzduchu.

Měl ale podezření, že Sma neposlouchá.

Sémantika opevňování je prostě pankulturní, pomyslela si, když šla dolů po schodech od štítové zdi hradu a vzhlížela k sudovité hlavní věži zahalené mlhou a stojící na kopci za několika dalšími liniemi hradeb. Skaffen-Amtiskaw jí visel u ramena a ona přešla přes trávník a opustila pevnost výpadovou brankou.

Před nimi se otevřel výhled na nový přístav a úžiny, kde se v dopoledním slunci hladce míjely lodě, mířící podle směru buď na oceán nebo do vnitrozemského moře. Na druhé straně hradního komplexu prozrazovalo svou přítomnost město vzdáleným hlukem a – jelikož z toho směru vál větřík – zápachem čehosi, co po třech letech prostě brala jako Město. Předpokládala ovšem, že každé město páchne jinak.

Diziet Sma si sedla na trávu, přitáhla kolena k bradě a zahleděla se přes úžiny překlenuté visutými mosty na protější břeh až k subkontinentu.

„Je to všechno?“ zeptal se dron.

„Jo; odstraň před předáváním cen Akademie moje jméno z poroty… a pošli dopis s nějakou výmluvou tomu Petrainovi.“ Zamračila se do slunce a zastínila si oči. „Nic jiného mě nenapadá.“

Dron se přesunul před ni, utrhl z trávy před ní květinku a pohrával si s ní. „Xenofob právě vstoupil do soustavy,“ oznámil jí.

„Sláva, sláva,“ odvětila Sma kysele. Naslinila si prst a otřela špinavý flíček ze špičky jedné z bot.

„A ten mladý muž z vaší postele se zrovna probral; vyptává se Maikrila, kam jste zmizela.“

Sma pokrčila rameny a usmála se, ale neřekla nic. Natáhla se na trávu s rukou pod hlavou.

Obloha byla akvamarínová, se světlými šmouhami oblaků. Cítila pach trávy a vůni rozmáčknutých kvítků. Se zakloněnou hlavou se zadívala na šedočernou zeď tyčící se za ní a napadlo ji, jestli byl někdy hrad napaden za podobného dne. Vypadalo nebe tak nekonečné, vody v úžinách tak čerstvé a čisté a květiny tak barevné a křehké, když muži bojovali a řvali, sekali kolem sebe a klopýtali a padali a sledovali, jak jejich krev barví trávu?

Lepším pozadím by asi byly mlha a soumrak, déšť a nízké mraky; šaty, co zahalí hanbu bitvy.

Náhle pocítila únavu, protáhla se a trochu se zachvěla při vzpomínce na noční námahu. A stejně jako někdo, komu vyklouzne z prstů cosi cenného, ale najde v sobě rychlost a šikovnost, aby to chytil, než to upadne na podlahu, dokázala – někde v hloubi sama sebe – zalovit a znovu najít mizející vzpomínku, která už už sklouzávala zpět do chaosu a hluku její mysli, vydala žláze příkaz vybavit si a pak si ji vychutnávala, prožívala ji znovu, dokud se na slunci opět nezachvěla a ze rtů jí málem unikl tichý sten.

Nechala vzpomínku prchnout, odkašlala si, posadila se a kradmo pohledem zjistila, jestli si dron něčeho všiml. Byl nedaleko a trhal kytičky.

Po pěšině od stanice metra mířila směrem k boční brance skupinka brebentících a pištících školních dětí. Na začátku a na konci hlučícího zástupu šli dospělí, působící dojmem mírně ochablé ostražitosti, kterou vídala u učitelů a matek mnoha dětí. Některé z procházejících dětí ukazovaly s rozšířenýma očima na drona, hihňaly se a vyptávaly, ale brzy je vpustili dovnitř úzkou brankou a jejich hlasy ztichly.

Všimla si, že děti nadělají takový povyk vždycky. Dospělí prostě předpokládají, že zjevně ničím nepodpírané tělo stroje drží ve vzduchu nějaký trik, ale děti chtějí vědět, jak to funguje. Pár vědců a techniků se také zatvářilo vyděšeně, ale hádala, že jim vzhledem ke stereotypu mimozemskosti nikdo neuvěří, že se děje něco divného. Antigravitace, to se zkrátka dělo, a dron v této společnosti byl něco jako baterka v době kamenné, ale – k jejímu údivu – bylo až neuspokojivě snadné dělat jakoby nic.

„Lodě se právě setkaly,“ informoval ji dron. „Nechávají náhradnici fyzicky přestoupit, místo aby ji teleportovali.“

Sma se zasmála, utrhla stéblo trávy a začala ho cucat. „Starej JTZ asi fakt nevěří svýmu teleportu, co?“

„Osobně si myslím, že už je senilní,“ řekl dron pohrdavě. Pečlivě vykrajoval dírky do stonků natrhaných květin, sotva silnějších než vlas, a pak je proplétal navzájem do řetízku.

Sma sledovala, jak stroj manipuluje svými neviditelnými silovými poli s kvítky zručně jako krajkář vdechující život nějakému vzoru.

Vždycky tak distingovaný nebyl.

Kdysi, tak před dvaceti lety, daleko odsud, na jiné planetě v úplně jiné části galaxie, na dně vyschlého moře, kterým věčně zmítal vyjící vítr, pod stolovou horou, která bývala ostrovem, uprostřed prachu, který býval bahnem, se ubytovala v malém pohraničním městě na hranici dosahu železnice. Chtěla si najmout jízdní zvířata a vyrazit do hloubi pouště, aby našla nového malého spasitele.

Za soumraku přijeli na náměstí jezdci a chtěli ji z hostince odvést; podle toho, co slyšeli, by za ni dostali slušnou částku už jen díky její zvláštně zbarvené pokožce.

Hostinský udělal chybu, že se muže snažil přesvědčovat, a tak skončil připíchnutý mečem k vlastním dveřím; jeho dcery spustily nářek a pak byly odvlečeny.

Sma se znechuceně odvrátila od okna. Zaslechla dupání bot po chatrných schodech. Skaffen-Amtiskaw byl u dveří. Poklidně a beze spěchu se na ni podíval. Zvenčí z náměstí i z hostince se ozývaly výkřiky. Někdo jí začal bušit na dveře, až se sypal prach a třásla podlaha. Vylekaná Sma nevěděla, co si počít.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy K čemu jsou zbraně.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.