NIKDY

Ken Follett

NIKDY

KALIBR

Z angličtiny přeložili Libuše a Luboš Trávníčkovi

Never

Copyright © 2021 by Ken Follett

Translation © Libuše a Luboš Trávníčkovi, 2015

ISBN 978-80-242-7930-5

Když jsem dělal rešerše k „Pádu titánů“, s úděsem jsem si uvědomil, že první světová válka byla válka, kterou nikdo nechtěl. Žádný evropský vůdce ji nezamýšlel. Císaři a ministerští předsedové na obou stranách však jeden za druhým činili nějaká rozhodnutí – logická, umírněná rozhodnutí –, a každé z nich nás přivádělo o krůček blíž k nejstrašnějšímu konfliktu, jaký svět kdy poznal. Dospěl jsem k přesvědčení, že to všechno byla tragická souhra okolností.

A pomyslel jsem si: Nemohlo by se to stát znovu?

Dva tygři nemohou sdílet stejnou horu.

Čínské přísloví

ZEMĚ MLASKALŮ

Prolog

Titul nejmenšího prezidenta Spojených států držel se svými sto šedesáti dvěma centimetry dlouhá léta James Madison. Pak jeho rekord překonala prezidentka Greenová. Pauline Greenová měřila rovných sto padesát centimetrů. Ráda zdůrazňovala, že Madison porazil ve volbách DeWitta Clintona, vysokého sto devadesát centimetrů.

Návštěvu země Mlaskalů už dvakrát odložila. V každém roce jejího působení v prezidentském úřadu jí to jednou naplánovali, ale vždy se vyskytla nějaká důležitější práce. Tentokrát, potřetí, cítila, že ji vykonat musí. Bylo mírné zářijové ráno jejího třetího roku ve funkci.

Toto cvičení tvořilo součást nácviku toho, co musejí vysocí státní činitelé udělat v naléhavých případech. Prezidentka předstírala, že Spojené státy čelí napadení, a rychle vyšla z Oválné pracovny na jižní trávník Bílého domu.

Za ní spěchala hrstka klíčových osob, které se jen zřídka vzdalovaly od jejího boku: její poradce pro národní bezpečnost, vedoucí sekretariátu, dva pracovníci tajné služby – její osobní ochranka, a mladý armádní kapitán s koženým kufříkem, který obsahuje všechno, co prezidentka potřebuje pro zahájení jaderné války.

Její vrtulník patřil k celé letce vrtulníků a kterýkoli, na jehož palubě se nacházela, se nazýval Marine One. Když se prezidentka přiblížila a svižně vyběhla po schůdcích, stál tam jako vždy v pozoru příslušník námořní pěchoty ve slavnostní uniformě.

Pauline poprvé letěla helikoptérou asi před pětadvaceti lety a pamatovala si to jako nepříjemný zážitek – tvrdá kovová sedadla v přecpané kabině a takový rámus, že neslyšela vlastního slova. Tohle bylo jiné. Interiér připomínal soukromé letadlo s pohodlnými, světle hnědými koženými křesly, klimatizací a malou koupelnou.

Vedle ní usedl poradce pro národní bezpečnost Gus Blake. Tento velký muž s tmavou afroamerickou pletí a krátkými šedivými vlasy byl generál ve výslužbě. Vyzařovala z něj povzbudivá síla. Ve svých pětapadesáti byl o pět let starší než Pauline. Byl klíčovým členem jejího týmu při prezidentské volební kampani a nyní jejím nejbližším kolegou.

„Děkuju, že do toho jdete,“ prohodil, když odstartovali. „Vím, že se vám nechtělo.“

Měl pravdu. Nesnášela rozptylování od práce a nemohla se dočkat, až to bude mít za sebou. „Jedna z těch rutinních povinností, které je nutné vykonat,“ přisvědčila.

Neletěli dlouho. Když vrtulník dosedl, zkontrolovala si svůj vzhled v zrcátku. Krátké plavé mikádo měla upravené, nalíčení jen lehké. Z jejích hezkých oříškově hnědých očí vyzařoval soucit, který se jí často zmocnil, třebaže rty uměla sevřít do přímé linky, jež jejímu vzhledu dodávala nelítostnou odhodlanost. S cvaknutím zrcátko zaklapla.

Přistáli v jakémsi předměstském skladištním komplexu v Marylandu. Jeho oficiální název zněl Státní skladovací zařízení číslo 2 pro přebytečné archivní materiály, ale těch pár lidí, kteří znali jeho skutečnou funkci, mu říkalo země Mlaskalů, podle onoho východního regionu, kam zaneslo Dorotku tornádo v Čaroději ze země Oz.

Země Mlaskalů byla utajená. Všichni věděli o horském komplexu Havraní skála v Coloradu, podzemním bunkru, kde se mají ukrývat nejvyšší vojenští velitelé za jaderné války. To bylo skutečně významné zařízení, ale tam se prezident uchýlit neměl. Mnoho lidí také vědělo, že pod východním křídlem Bílého domu se nachází prezidentské krizové operační centrum, využívané za situací, jaké představovaly teroristické útoky 11. září 2001. To však nebylo určené pro dlouhodobé postapokalyptické využívání.

Země Mlaskalů by udržela po dobu jednoho roku naživu sto lidí.

Prezidentku Greenovou očekával generál Whitfield. Téměř šedesátiletý muž, kyprý, s kulatými tvářemi, přívětivým vystupováním a zřetelným nedostatkem vojenské rozhodnosti. Pauline pociťovala jistotu, že se ani v nejmenším nezajímá o zabíjení nepřátel – k čemuž tady koneckonců vojáci jsou. Jeho nedostatek bojovnosti zřejmě zapříčinil, že skončil u této práce.

Bylo to opravdové skladovací zařízení a ukazatele směrovaly dodávky k nakládací a vykládací rampě. Whitfield odvedl společnost k malým postranním dveřím a za nimi se atmosféra změnila.

Ocitli se před masivními dvoukřídlými dveřmi, jaké by se hodily u vstupu do věznice s nejvyšším stupněm ostrahy.

Místnost, do které vedly, působila dusně. Měla nízký strop a zdi se zdály blíž, jako by byly aspoň metr tlusté. Vzduch měl příchuť jako z kyslíkových lahví.

„Tahle místnost je odolná proti výbuchu a je tu hlavně kvůli ochraně výtahů,“ vysvětlil jim Whitfield.

Jakmile nastoupili do výtahu, Pauline rychle ztratila pocit, že to chce mít hned za sebou, protože ji zatáhli do cvičení, které je stěží nutné. Tohle začínalo působit zlověstně.

„S vaším dovolením, paní prezidentko, nejdřív sjedeme až dolů a pak zase nahoru,“ navrhl Whitfield.

„To bude skvělé, děkuju, generále.“

Když se výtah začal spouštět dolů, generál jí hrdě vysvětlil: „Toto zařízení vám, paní prezidentko, poskytne stoprocentní ochranu, kdyby Spojené státy měla postihnout kterákoli z následujících pohrom: pandemie nebo epidemie, přírodní pohroma, jako je dopad velkého meteoritu na zem, dále velké veřejné nepokoje, úspěšná invaze konvenčních vojenských sil, kybernetický útok nebo jaderná válka.“

Pokud měl tento seznam možných katastrof Pauline uklidnit, pak se to nepovedlo. Připomněl jí, že konec civilizace je možný a že ona se třeba bude muset skrývat v téhle díře v zemi, aby se mohla pokusit zachránit zbytek lidstva.

Pomyslela si, že by možná raději umřela tam nahoře.

Výtah klesal rychle a zdálo se, že trvá dlouho, než zpomalil. „Pro případ poruchy výtahu je tu schodiště,“ poznamenal Whitfield, když se konečně ocitli dole.

Byl to žertík a mladší členové společnosti se rozesmáli při pomyšlení, kolik tam asi může být schodů; Pauline si však připomněla, jak dlouho trvalo lidem, než sestoupili po schodech Světového obchodního centra, a ani se neusmála. Stejně jako Gus, jak si všimla.

Stěny vymalovali uklidňující zelenou, konejšivou krémově bílou a relaxační růžovou, ale stále to byl podzemní bunkr. Ten hrůzu nahánějící pocit ji neopustil ani při prohlídce prezidentského apartmá, vojenské ubytovny s řadami polních lůžek, nemocnice, tělocvičny, jídelny i supermarketu.

Situační místnost byla replikou téže v suterénu Bílého domu, včetně dlouhého stolu uprostřed a s židlemi pro asistenty po stranách. Na stěnách se nacházely velké obrazovky. „Můžeme poskytnout veškerá vizuální data, která dostáváte v Bílém domě, a to stejně rychle,“ pochlubil se Whitfield. „Můžeme se podívat na kterékoli velké město na světě tím, že se jim nabouráme do systému dopravních a bezpečnostních kamer. Informace vojenského radaru přijímáme v reálném čase. Satelitním snímkům, jak víte, trvá několik hodin, než dorazí na zem, ale my je dostáváme ve stejnou dobu jako Pentagon. Zachytíme jakoukoli televizní stanici, což může být užitečné v oněch ojedinělých případech, kdy se CNN nebo Al-Džazíra dostanou k něčemu dříve než bezpečnostní služby. A budeme mít tým lingvistů, kteří zajistí okamžité podtitulky pro zpravodajské programy v cizích jazycích.“

Na technickém podlaží se nacházela elektrárna s nádrží na motorovou naftu o velikosti jezera, dále tu byl topný a chladicí systém a rezervoár o objemu dvacet tisíc metrů krychlových napájený vodou z podzemního pramene. Pauline netrpěla nijak zvlášť klaustrofobií, ale představa, že tu uvízne, zatímco venkovní svět je devastován, ji dusila. Začala si uvědomovat, jak dýchá.

„Vzduch sem dostáváme zvenčí,“ pokračoval Whitfield, jako by jí četl myšlenky, „přes soustavu filtrů, které jsou odolné vůči poškození od výbuchu a zároveň zachytí poletující kontaminanty, ať už chemické, biologické nebo radioaktivní.“

Fajn, pomyslela si Pauline, ale co ty miliony lidí nahoře, kteří nemají žádnou ochranu?

„Paní prezidentko,“ prohodil na závěr prohlídky Whitfield, „vaše kancelář nám naznačila, že si nepřejete před odjezdem poobědvat, ale pro případ, že byste si to rozmyslela, jsme přece jen něco připravili.“

Tohle se stávalo vždycky. Každému se líbila představa příjemné hodinky neformálního hovoru s prezidentkou. Pauline náhle opanoval soucit s Whitfieldem, který trčí pod zemí na této důležité, leč neviděné pozici, ale jako vždy musela tuto emoci potlačit a držet se svého harmonogramu.

Pauline jen zřídka mrhala časem tím, že by jedla s jinými lidmi než se svou rodinou. Pořádala porady, na kterých se vyměňovaly informace, a přijímala rozhodnutí; po jedné poradě se hned přesunula k další. Radikálně zredukovala počet oficiálních recepcí, které prezidentka navštěvuje. „Jsem vůdkyně svobodného světa,“ prohlásila. „Proč bych si měla něco vykládat tři hodiny s belgickým králem?“

I teď byla stručná. „To je od vás velmi laskavé, generále, ale já musím zpátky do Bílého domu.“

Ve vrtulníku si upevnila bezpečnostní pás, pak vytáhla z kapsy plastovou krabičku velikosti pánské peněženky, známou coby „sušenka“. Otevřít ji bylo možné pouze prolomením plastu. Uvnitř se nacházela karta s řadou písmen a čísel: kódy k povolení jaderného útoku. Prezidentka musela „sušenku“ nosit u sebe celý den a mít ji u postele celou noc.

Gus viděl, co dělá. „Zaplaťpánbůh, že studená válka skončila,“ poznamenal.

„Ten hrozný bunkr mi připomněl, že pořád žijeme na hraně,“ povzdechla si.

„Jenom musíme zajistit, že se nikdy nevyužije.“

A Pauline, víc než kdokoli jiný na světě, za tohle odpovídala. Některé dny pociťovala tu váhu na svých bedrech. Dnes obzvlášť to bylo těžké.

„Jestliže se někdy do země Mlaskalů vrátím, bude to proto, že jsem selhala,“ konstatovala.

DEFCON 5

Nejnižší stupeň pohotovosti

Kapitola 1

Z letadla by to auto vypadalo jako pomalý brouk, který se plouží po nějaké nekonečné pláži a od nablyštěných černých krovek se mu odrážejí sluneční paprsky. Ve skutečnosti jelo rychlostí téměř padesát kilometrů za hodinu, což je maximální bezpečná rychlost na silnici s neočekávanými výmoly a trhlinami. Na saharské poušti nechce nikdo prorazit pneumatiku.

Silnice vedla pouští na sever z N’Djameny, hlavního města Čadu, k Čadskému jezeru, největší oáze na Sahaře. Okolí poskytovalo dlouhý jednotvárný pohled na písek a skály s občasným zažloutlým suchým křovím a nahodile roztroušenými hromadami velkých či malých balvanů, vše ve stejném světle hnědém odstínu a bezútěšné jako měsíční krajina.

Poušť znepokojivě připomíná meziplanetární prostor, pomyslela si Tamara Levitová, a auto kosmickou raketu. A jestli se stane něco s jejím kosmickým skafandrem, mohla by zemřít. To přirovnání jí přišlo tak fantaskní, že se musela usmát. Přesto se letmo ohlédla do zadní části vozu a utěšila se pohledem na dva velké plastové demižony s vodou, patrně postačující, aby je v naléhavém případě udržely všechny naživu, dokud nedorazí pomoc.

Auto bylo americké, s vysokým podvozkem, navržené pro těžký terén. Mělo zatmavená okna a Tamara si nasadila sluneční brýle, ale oslnivé paprsky se odrážely od betonové vozovky tak, že ji stejně bolely oči.

Sluneční brýle měli všichni čtyři cestující v autě. Řidič Alí byl místní, narodil se a vyrostl tady v Čadu. Ve městě nosil džíny a tričko s krátkým rukávem, ale dnes měl na sobě dlouhý hábit zvaný galábíja a kolem hlavy volně uvázaný bavlněný šátek, tradiční oblečení na ochranu před nemilosrdným sluncem.

Vedle Alího seděl vpředu americký voják desátník Peter Ackerman. Na kolenou měl položenou pušku, lehkou karabinu s krátkou hlavní ze standardní výzbroje americké armády. Asi dvacetiletý mladík patřil k těm, kdo zdánlivě překypují dobrou, přátelskou náladou. Tamaře, které bylo téměř třicet, připadal až neuvěřitelně mladý na to, aby nosil smrticí zbraň. Sebedůvěra mu však nechyběla – jednou ji dokonce drze požádal o rande. „Mám tě ráda, Pete, ale pro mě jsi moc mladý,“ odbyla ho.

Vedle Tamary na zadním sedadle seděl Tabdar „Tab“ Sadoul, atašé na misi Evropské unie v N’Djameně. Tabovy lesklé, středně hnědé vlasy byly módně dlouhé, ale jinak vypadal jako nějaký obchodní ředitel mimo službu – khaki kalhoty a bledě modrá konvenční košile s vyhrnutými rukávy odhalujícími hnědá zápěstí.

Tamara pracovala na americkém velvyslanectví v N’Djameně a měla na sobě běžné pracovní oblečení, šaty s dlouhými rukávy přes kalhoty; tmavé vlasy si zastrčila pod šátek. Tohle praktické oblečení nikoho neuráželo a Tamara se svýma hnědýma očima a olivovou pletí dokonce ani nevypadala jako cizinka. V zemi s vysokou kriminalitou, jako je Čad, bylo bezpečnější nijak nevyčnívat, zejména pro ženu.

Nespouštěla oči z tachometru. Strávili na cestě několik hodin, ale teď se už blížili svému cíli. Tamara s napětím očekávala nadcházející setkání. Závisí na něm mnoho, včetně její vlastní kariéry.

„Naším krycím příběhem je výzkumná výprava,“ připomněla. „Víte toho dost o jezeru?“

„Myslím, že ano,“ přitakal Tab. „Řeka Šari pramení ve Středoafrické republice, měří tisíc čtyři sta kilometrů a tady končí. Čadské jezero živí několik milionů lidí čtyř zemí: Nigeru, Nigérie, Kamerunu a Čadu. Jsou to drobní zemědělci, pastevci a rybáři. Jejich oblíbená ryba je nilský okoun, který může měřit až sto osmdesát centimetrů a vážit skoro dvě stě kilogramů.“

Když Francouzi mluví anglicky, vždycky to zní, jako by se vás pokoušeli dostat do postele, pomyslela si Tamara. Možná se o to vždycky pokoušejí. „Moc těch nilských okounů teď nejspíš nenachytají, když je tam tak málo vody,“ poznamenala.

„Máte pravdu. Jezero dřív pokrývalo plochu přes dva a půl milionu hektarů, ale teď má jen sto třicet tisíc. Spousta lidí se ocitla na pokraji smrti hladem.“

„Co si myslíte o tom čínském plánu?“

„Kanál dva a půl tisíce kilometrů dlouhý, který má přivést vodu z řeky Kongo? Čadský prezident je nadšený, není divu. Mohlo by se to dokonce uskutečnit – Číňani dělají úžasné věci –, ale nebude to levné a nebude to hned tak.“

Tamařini šéfové ve Washingtonu i Tabovi v Paříži nahlíželi na čínské investice v Africe se stejnou směsí užaslého obdivu a hluboké nedůvěry. Peking vydává miliardy a projekty realizuje, ale oč jim ve skutečnosti jde?

Koutkem oka zahlédla v dálce záblesk, jako by se na vodě zalesklo sluneční světlo. „Neblížíme se k jezeru?“ zeptala se Taba. „Nebo to bylo nějaké zrcadlení?“

„Musíme být už blízko,“ přisvědčil.

„Hlídejte odbočku vlevo,“ vyzvala Alího a pak to opakovala arabsky. Tamara i Tab mluvili plynně arabsky i francouzsky, oběma hlavními jazyky používanými v Čadu.

„Le voilà,“ odpověděl Alí francouzsky. Tady je.

Auto se přiblížilo k výjezdu ze silnice označenému jen hromadou kamenů a zpomalilo.

Odbočili na cestu pokrytou hrubým písčitým štěrkem. Místy se dala odlišit od okolní pouště jen obtížně, ale Alí působil sebejistě. V dálce Tamara zahlédla zelené skvrny, nejasné v horkém oparu, patrně stromy a křoviny rostoucí u vody.

Vedle cesty spatřila kostru dávno zničeného pickupu Peugeot, zrezivělé pozůstatky bez kol i oken; a brzy se objevily další známky obydlení: velbloud uvázaný u křoví, psí kříženec s krysou v tlamě, poházené pivní plechovky, ojeté pneumatiky a potrhané plastové fólie.

Projeli kolem zeleninového políčka s rostlinami v úhledných rovných řadách, které zaléval nějaký muž s konví, a pak dorazili do vesnice s padesáti až šedesáti nazdařbůh rozházenými domky. Po nějakých ulicích mezi nimi ani stopy. Většinu obydlí představovaly tradiční chatrče o jedné místnosti s kruhovými zdmi z cihel z nepálené hlíny a vysokými špičatými střechami z palmových listů. Alí jel krokem, proplétal se mezi domky, vyhýbal se bosým dětem a rohatým kozám i venkovním kuchyňským ohništím.

Zastavil auto a oznámil: „Nous sommes arrivés.“ Dorazili jsme.

„Pete, dal byste prosím tu pušku na podlahu?“ požádala ho Tamara. „Máme vypadat jako studenti ekologie.“

„Jasně, paní Levitová.“ Položil zbraň k nohám a pažbu skryl pod sedadlem.

„Tohle bývala prosperující rybářská vesnice, ale podívejte se, jak daleko je teď voda – skoro dva kilometry,“ upozornil Tab.

Osada byla srdceryvně chudá, nejchudší místo, jaké kdy Tamara viděla. Hraničila s dlouhou plochou pláží, která patrně bývala pod vodou. Větrné mlýny kdysi pumpující vodu na pole nyní stály daleko od jezera, zpustlé, a jejich lopatky se bezúčelně otáčely. U trsu křoví se pod dohledem holčičky s klackem v ruce páslo stádečko vyzáblých ovcí. V dálce viděla Tamara třpytící se jezero. Na blízkém břehu rostly palmy rafie a nízké křoviny. Jezero bylo poseté malými ostrůvky. Tamara věděla, že větší ostrovy slouží jako úkryty pro teroristické gangy, které pronásledují místní obyvatele, okrádají je o to málo, co mají, a mlátí každého, kdo se je pokouší zarazit. Lidé, už tak ožebračení, zůstávají zcela bez prostředků.

„Nevíte, co dělají tamti lidé v jezeře?“ zeptal se Tab.

Na mělčině se nacházelo asi půl tuctu žen, které nabíraly mísami vodu; Tamara znala odpověď na Tabovu otázku. „Sbírají z hladiny jedlou řasu. My ji nazýváme spirulina, ale místní jí říkají dihé. Přefiltrují to a pak na slunci usuší.“

„Zkusila jste to někdy?“

Přikývla. „Chuť to má strašnou, ale zřejmě je to výživné. Dá se to koupit v obchodech se zdravou výživou.“

„V životě jsem o tom neslyšel. Nezní to zrovna jako něco, co by lákalo Francouze s jejich vytříbenou chutí.“

„To si pište.“ Tamara otevřela dveře a vystoupila. Venkovní ovzduší na ni při přechodu z klimatizace dýchlo svým žárem. Šátek na hlavě si ihned stáhla ještě víc do čela, aby si zastínila obličej. Pak si mobilem vyfotografovala pláž.

Tab vystoupil z auta, dal si na hlavu slamák se širokou krempou a stoupl si vedle Tamary. Ten klobouk mu neslušel – ve skutečnosti vypadal trochu komicky –, ale jemu to zřejmě bylo jedno. Oblékal se dobře, ale nebyl marnivý. To se jí líbilo.

Oba pozorně zkoumali vesnici. Mezi domy se nacházela obdělávaná políčka protkaná zavlažovacími rýhami. Tamara si uvědomila, že voda se musí přinášet zdaleka, a pocítila skličující jistotu, že ji nosí ženy. Jakýsi muž v galábíje zřejmě prodával cigarety, přátelsky tlachal s muži a mírně flirtoval se ženami. Tamara si všimla bílé krabičky se zlatavou hlavou sfingy: podle ní lze poznat egyptskou značku zvanou Cleopatra, v Africe nejoblíbenější. Cigarety byly nejspíš pašované nebo kradené. Před domy parkovalo několik motocyklů a skútrů a jeden velmi starý Volkswagen Brouk. Nejpopulárnějším prostředkem osobní přepravy zůstával v této zemi motocykl. Tamara pořídila další snímky.

Pod oblečením po ní stékal pot. Otřela si čelo koncem bavlněného šátku na hlavu. Tab vytáhl červený kapesník s bílými puntíky a osušil si krk pod límečkem košile.

„Polovina těch domků je prázdná,“ upozornil Tab.

Tamara se podívala pozorněji a viděla, že některé domky se hroutí. Ve střechách z palmového listí zely díry a cihly z nepálených cihel se drolily.

„Obrovská spousta lidí z oblasti odešla,“ dodal Tab. „Mám dojem, že každý, kdo mohl někam odejít, už odešel. Ale miliony lidí zůstaly. Tohle celé je postižená oblast.“

„A není to jen tady, co?“ nadhodila Tamara. „Tenhle proces, dezertifikace na jižním okraji Sahary, probíhá napříč celou Afrikou od Rudého moře až po Atlantický oceán.“

„Ve francouzštině tuhle oblast nazýváme le Sahel.“

„V angličtině máme stejné slovo, Sahel.“ Ohlédla se k autu. Motor stále běžel. „Alí a Pete nejspíš nehodlají opustit klimatizaci.“

„Pokud mají trochu rozumu.“ Tab vypadal znepokojeně. „Našeho muže nevidím.“

I Tamaru to znepokojilo. Může být mrtvý. Ale promluvila klidně. „Podle našich instrukcí nás má vyhledat sám. Zatím musíme dál hrát svou roli, takže padáme, trochu se tu rozhlídneme.“

„Cože?“

„Pojďme se tady rozhlídnout.“

„Ale co jste to říkala předtím? Padáme?“

„Omlouvám se, to je hovorový výraz.“

„To budu asi jediný Francouz, který to teď zná.“ Zakřenil se. „Ale nejdřív bychom měli vykonat zdvořilostní návštěvu u vesnických stařešinů.“

„Co kdybyste tam zaskočil sám? Oni ženy stejně nikdy neberou na vědomí.“

„Jistě.“

Tab odešel a Tamara se vydala na obchůzku; snažila se zachovat klid, fotografovala a rozprávěla arabsky s vesničany. Většinou buď obdělávali malý kousek vyprahlé půdy, nebo měli pár ovcí či krávu. Jedna žena se specializovala na opravy sítí, ale rybářů tu zůstávalo už jen pár. Nějaký muž vlastnil pec a vyráběl hliněné nádobí, ale jen málokdo měl peníze, aby si něco koupil. Všichni byli víceméně zoufalí.

Chatrná konstrukce ze čtyř sloupků podpírajících spleť větví sloužila jako sušák a jakási mladá žena s asi dvouletým chlapcem na něj věšela prádlo. Její oblečení zářilo jasně oranžovou a žlutou barvou, jak to lidé v Čadu mají rádi. Pověsila poslední kus, posadila si dítě na bok a pak promluvila na Tamaru pečlivou školní francouzštinou se silným arabským přízvukem a pozvala ji do svého domku.

Řekla jí, že se jmenuje Kiah, její syn Nadži, a že je vdova. Vypadala asi na dvacet. Byla nápadně krásná, s černým obočím, výraznými lícními kostmi a zahnutým saracénským nosem, a výraz jejích tmavých očí naznačoval odhodlání a sílu. Ta může být zajímavá, pomyslela si Tamara.

Následovala Kiah nízkým klenutým vchodem, a když se přesunuly ze sluneční záře do hlubokého přítmí, odložila si sluneční brýle. V domku bylo šero, těsno a něco tu silně vonělo. Tamara pocítila pod nohama tlustý koberec a ve vůni rozeznala skořici a kurkumu. Když si oči přivykly, spatřila nízké stolky, několik skladovacích košů a polštáře na podlaze, ale nic, co by vypadalo jako běžný nábytek, žádné židle nebo skříně. Na jedné straně ležely dva plátěné slamníky a úhledná hromádka tlustých vlněných přikrývek se zářivými červenými a modrými proužky – na chladné pouštní noci.

Většina Američanů by tohle považovala za zoufale chudý domov, ale Tamara věděla, že je nejen útulný, ale také že jeho majitelka je o něco zámožnější, než bývá průměr. Kiah vypadala hrdě, když jí nabídla láhev místního piva zvaného Gala, kterou chladila v míse s vodou. Tamara si pomyslela, že bude zdvořilé pohoštění přijmout – a každopádně měla žízeň.

V laciném rámu na stěně visel obrázek Panny Marie, což naznačovalo, že Kiah je křesťanka, tak jako asi čtyřicet procent obyvatel Čadu. „Zřejmě jste chodila do školy, kterou vedly jeptišky,“ poznamenala Tamara. „Tak jste se naučila francouzsky.“

„Ano.“

„Mluvíte francouzsky moc dobře.“ Tohle ve skutečnosti nebyla pravda, ale Tamara se chovala mile.

Kiah ji vybídla, aby se posadila na koberec. Tamara se však ještě předtím vrátila ke dveřím a nervózně vyhlédla ven; před náhlým jasem musela přimhouřit oči. Podívala se k autu. Prodavač cigaret se skláněl k okénku řidiče s kartonem Cleopater v ruce. Za oknem viděla Alího s šátkem ovázaným kolem hlavy, jak dělá prsty opovržlivé odmítavé gesto, očividně nechtěl levné cigarety kupovat. Pak prodavač něco řekl, a Alího postoj se dramaticky změnil. Vyskočil z auta a s provinilým výrazem otevřel zadní dveře. Prodavač nastoupil a Alí rychle dveře zavřel.

Tak to je on, pomyslela si Tamara. To přestrojení je rozhodně účinné. Oklamal mě.

Ulevilo se jí. Aspoň že je naživu.

Rozhlédla se kolem. Nikdo z vesnice si prodavače nastupujícího do auta nevšiml. Nyní jim zmizel z očí, skrytý za zatmavenými okny.

Tamara spokojeně přikývla a vrátila se do domku.

„Je pravda, že každá bílá žena má sedm šatů a služebnou, a ta každý den pere jiný?“ zeptala se jí Kiah.

Tamara se rozhodla přejít na arabštinu a tedy na tykání, protože dívčina francouzština možná není dost dobrá. „Mnoho amerických a evropských žen má spoustu oblečení,“ odpověděla po chvilce přemýšlení. „Kolik přesně, to závisí na tom, jestli je ta žena bohatá, nebo chudá. Sedmery šaty by nebyly neobvyklé. Chudá žena může mít jen dvoje nebo troje. Bohatá jich může mít padesát.“

„A všechny mají služebné?“

„Chudé rodiny služebné nemají. Žena s dobře placeným zaměstnáním, jako je lékařka nebo právnička, má obyčejně někoho, kdo jí uklízí dům. Bohaté rodiny mívají mnoho služek. Proč chceš tohle všechno vědět?“

„Přemýšlím, že půjdu žít do Francie.“

Tamara to tušila. „Pověz mi proč.“

Kiah se odmlčela, sbírala myšlenky. Mlčky nabídla Tamaře další láhev piva. Tamara zavrtěla hlavou. Musí zůstat ostražitá.

„Můj manžel Salím byl rybář a měl svůj vlastní člun. Jezdíval lovit se třema nebo čtyřma dalšíma a o úlovek se s nima dělil, ale Salím si bral půlku, protože to byl jeho člun a on taky věděl, kde jsou ryby. Proto jsme na tom byli líp než většina našich sousedů.“ Hrdě zvedla hlavu.

„Co se stalo?“ zeptala se Tamara.

„Jednoho dne přišli Salímovi sebrat úlovek džihádisti. Měl jim ho nechat. Jenže on chytil nilskýho okouna a odmítal se vzdát. Tak Salíma zabili a tu rybu si stejně vzali.“ Kiah se rozrušila, krásná tvář se pokřivila žalem. Odmlčela se, potlačovala emoce. „Jeho přátelé mi přinesli tělo.“

Tamaru to rozlítilo, ale nepřekvapilo. Džihádisti byli islámští teroristé, ale zároveň kriminální gangsteři. Ty dvě věci šly dohromady. A oni kořistili na jedněch z nejchudších lidí na světě. Zuřila.

„Když jsem pohřbila manžela,“ pokračovala Kiah, „ptala jsem se sama sebe, co budu dělat. Neumím zacházet s člunem, ani nevím, kde jsou ryby, a i kdybych obě tyhle věci zvládala, muži by mě jako svýho vůdce stejně nepřijali. Tak jsem člun prodala.“ Chvíli se tvářila urputně. „Pár se jich pokoušelo dostat ho za míň, než jakou měl cenu, ale s těma jsem nejednala.“

Tamara začala tušit, že Kiah je v nitru pevně odhodlaná.

Kiah pokračovala a v jejím hlase byl teď patrný nádech beznaděje. „Jenže peníze z člunu nevydrží věčně.“

Tamara věděla, že v této zemi je důležitá rodina. „Co tví rodiče?“ nadhodila.

„Mí rodiče umřeli. Bratři odešli do Súdánu – pracujou tam na kávový plantáži. Salím měl sestru a její manžel řekl, že když mu nechám člun levně, bude se o mě a Nadžího navždy starat.“ Pokrčila rameny.

„Tys mu nevěřila,“ nadhodila Tamara.

„Nechtěla jsem prodat člun za nějaký příslib.“

Odhodlaná a vůbec ne hloupá, pomyslela si Tamara.

„Teď mě příbuzný z manželovy strany nenávidí,“ dodala Kiah.

„Takže chceš jít do Evropy – ilegálně.“

„Lidi to dělají pořád,“ poznamenala Kiah.

Byla to pravda. Jak se poušť rozšiřovala dál na jih, Sahel opouštěly statisíce lidí hledajících práci a mnozí se pokoušeli o nebezpečnou cestu do jižní Evropy.

„Je to drahý,“ pokračovala, „ale peníze za člun mi cestu zaplatí.“

Peníze nebyly to hlavní. Tamara z jejího hlasu poznala, že je Kiah vystrašená.

„Obvykle míří do Itálie. Já italsky nemluvím, ale slyšela jsem, že když je člověk jednou v Itálii, snadno přejde do Francie. Je to pravda?“

„Ano.“ Tamara už měla naspěch, chtěla se vrátit k autu, ale cítila, že musí Kiah na její otázky odpovědět. „Jen přejedeš autem přes hranici. Nebo vlakem. Ale to, co plánuješ, je strašně nebezpečné. Pašeráci lidí jsou zločinci. Můžou ti sebrat peníze a zmizet.“

Kiah se odmlčela, přemýšlela, možná hledala způsob, jak objasnit svůj život této privilegované západní návštěvnici. „Vím, co se stane, když není dost jídla,“ řekla po chvíli. „Viděla jsem to.“ Odvrátila hlavu, vzpomínala, pak přitlumila hlas. „Miminko hubne, ale zezačátku to nevypadá nijak vážně. Pak onemocní. Je to nějaká dětská infekce, tou se nakazí tolik dětí, s vyrážkou nebo rýmou nebo průjmem, ale hladovýmu dítěti trvá dlouho, než se uzdraví, pak dostane jinou nemoc. Je pořád unavený, hodně fňuká a málo si hraje, jenom bez hnutí leží a kašle. A pak jednoho dne zavře oči a už je neotevře. A matka je někdy tak vysílená, že ani nedokáže plakat.“

Tamara na ni hleděla očima zalitýma slzami. „Je mi to moc líto,“ povzdechla si. „Držím vám oběma palce.“

Kiah zase ožila. „Jsi hodná, žes mi odpověděla na ty otázky.“

Tamara se zvedla. „Už musím jít,“ omlouvala se rozpačitě. „Děkuju za pivo. A prosím, zkus si zjistit víc o těch pašerácích lidí, než jim dáš peníze.“

Kiah se usmála a přikývla; byla to zdvořilá odpověď na banální frázi. Ta nutnosti být opatrná na peníze rozumí daleko líp než já, pomyslela si Tamara smutně.

Tamara vyšla ven a narazila na Taba, který se vracel k autu. Blížilo se poledne a žádné vesničany nebylo nikde vidět, patrně se před sluncem uchýlili domů. Dobytek si našel stín pod provizorními přístřešky zřízenými očividně pro tento účel.

Když stála blízko Taba, zaznamenala lehkou vůni čerstvého potu na čisté pokožce a náznak santalu. „Je v autě,“ oznámila mu.

„Kde se skrýval?“

„Je to ten prodavač cigaret.“

„Oblafnul mě.“

Dorazili k autu a nastoupili. Klimatizace chladila jako Severní moře. Tamara a Tab usedli každý z jedné strany vedle prodavače cigaret, který byl cítit, jako by se mnoho dní nesprchoval. V ruce držel karton cigaret.

Tamara už to nemohla déle vydržet. „Tak co,“ vyhrkla, „našel jste Hufru?“

* * *

Prodavač cigaret se jmenoval Abdul John Haddád a bylo mu dvacet pět let. Narodil se v Libanonu a vyrůstal v New Jersey, byl americký občan a agent CIA.

Před čtyřmi dny se nacházel v sousedním Nigeru. Seděl za volantem otřískaného, ale technicky spolehlivého terénního Fordu a vlekl se do dlouhého kopce v poušti severně od města Maradi.

Na nohou měl vysoké boty s tlustými podrážkami. Byly nové, ale záměrně odřené a poškrábané, každá měla jinou tkaničku a kůži důkladně zašpiněnou, aby vypadaly staré a hodně obnošené. V obou vysokých podrážkách se nacházely skryté schránky. Jedna pro supermoderní mobilní telefon, druhá pro zařízení, které přijímalo pouze jeden speciální signál. Aby odvedl pozornost, nosil Abdul v kapse laciný mobil.

To zařízení teď leželo na sedadle vedle něj a Abdul na něj každých pár minut pohlédl. Potvrzovalo, že zásilka kokainu, kterou sledoval, zůstala někde na cestě vpředu stát. Mohli se prostě zastavit v nějaké oáze, kde je čerpací stanice. Abdul však doufal, že by to mohl být vojenský tábor ISGS – Islámského státu v regionu Sahary.

CIA se zajímala víc o teroristy než o pašeráky drog, jenže v této části světa to byli titíž lidé. Řetězec místních skupin volně sdružených jako ISGS financoval jejich politickou činnost lukrativním byznysem, ve kterém se úzce propojovaly dvě aktivity – pašování drog a pašování lidí. Abdul měl za úkol zjistit trasu, po níž se pohybovaly drogy, v naději, že ho to zavede k úkrytům ISGS.

Muž považovaný za vedoucí postavu v ISGS – a v současnosti jeden z nejhorších masových vrahů na světě – byl znám pod jménem al-Fárábí. Šlo téměř určitě o pseudonym: al-Fárábí se jmenoval jeden středověký filozof. Vůdci ISGS se říkalo také „Afghánec“, protože byl veteránem války v Afghánistánu. Dá-li se věřit zvěstem, dosah měl velký: během působení v Afghánistánu cestoval přes Pákistán do buřičské čínské provincie Sin-ťiang, kde navázal kontakt se Stranou za nezávislost Východního Turkestánu, teroristickou skupinou usilující o autonomii pro etnické Ujgury, kteří jsou převážně muslimové.

Nyní se al-Fárábí pohyboval někde v severní Africe, a kdyby ho Abdul dokázal najít, mohlo by to ISGS přivodit smrtelný úder.

Abdul si prostudoval nejasné fotografie pořízené na velkou vzdálenost, náčrtky tužkou od různých malířů, identikity i písemné popisy, a byl si jistý, že kdyby al-Fárábího spatřil, poznal by ho: vysoký muž s šedivými vlasy a černým vousem, často popisovaný jako muž s pronikavým pohledem a autoritativním vzezřením. Kdyby se Abdul dostal hodně blízko, mohl by potvrdit al-Fárábího totožnost podle jeho nejvýraznějšího znaku: jedna americká kulka ho připravila o polovinu levého palce a zanechala na jeho místě pahýl, který často hrdě stavěl na odiv. Vykládal při tom lidem, že ho Bůh ochránil před smrtí, ale zároveň ho varoval, aby byl opatrnější.

Ať se stane cokoli, Abdul se nesmí pokoušet al-Fárábího zajmout, pouze přesně určit místo jeho pobytu a nahlásit to. Proslýchalo se, že ten muž má úkryt zvaný Hufra, což znamená Díra, ale její polohu nikdo z celé západní zpravodajské komunity neznal.

Abdul dorazil na vrchol stoupání, zpomalil a na opačné straně zastavil.

Dlouhý svah před ním vedl na širokou pláň, která se tetelila v horkém vzduchu. Přimhouřil oči před oslnivým světlem: nenosil sluneční brýle, protože místní lidé je považují za znak bohatství, a on potřeboval vypadat jako jeden z nich. Měl pocit, že v dálce, několik kilometrů odsud, vidí možná nějakou vesnici. Otočil se na sedadle, uvolnil krycí panel dveří a vytáhl triedr. Pak z auta vystoupil.

Triedr šmouhu v dálce zaostřil a to, co Abdul spatřil, mu rozbušilo srdce.

Byla to stanová osada s provizorními dřevěnými vojenskými baráky. Četná vozidla většinou stála v chatrných přístřešcích, které je skrývaly před satelitními kamerami. Další vozidla halily potahy s pouštní kamufláží a podle tvaru se zdálo, že jde o nějaká samohybná děla na podvozcích. Několik palem naznačovalo, že se poblíž nachází vodní zdroj.

Tady nešlo o žádnou záhadu. Tohle je polovojenská základna.

A důležitá, jak vytušil Abdul. Odhadoval, že se tam nachází několik set mužů, a pokud se nemýlil ohledně dělostřelectva, jsou tito muži až hrozivě dobře vyzbrojeni.

Tohle by dokonce mohla být legendární Hufra.

Zvedl pravou nohu, aby vytáhl z boty mobil a pořídil fotografie, ale než to stihl udělat, uslyšel za sebou rachot nákladního vozu. Sice byl ještě daleko, ale rychle se přibližoval.

Od chvíle, kdy Abdul opustil zpevněnou silnici, žádné jiné auto nespatřil. Tohle bude téměř určitě vozidlo ISGS směřující k táboru.

Rozhlédl se kolem. Nikde nic, kde by se mohl ukrýt on sám, natož vůz. Už tři týdny riskoval, že ho zahlédnou lidé, které špehoval, a teď k tomu má dojít.

Měl připravenou historku. Nemůže dělat nic jiného, než ji použít a doufat.

Pohlédl na své laciné hodinky. Dvě hodiny odpoledne. Usoudil, že džihádisti zabijí muže při modlitbách s menší pravděpodobností.

Rychle vrátil triedr do skrýše za dveřním panelem. Otevřel kufr auta a vytáhl starý, prodřený modlitební kobereček, pak víko zase přibouchl a rozložil kobereček na zemi. Vyrůstal v křesťanské rodině, ale o muslimských modlitbách toho věděl dost, aby je dokázal napodobit.

Druhá modlitba dne se nazývá zuhr a její čas přichází, když slunce začne sestupovat ze zenitu, což lze protáhnout na jakoukoli dobu od poledne do poloviny odpoledne. Padl tváří k zemi do správné pozice, aby se dotýkal koberečku nosem, rukama, koleny a prsty nohou.

Náklaďák se s rachotem blížil, namáhavě stoupal do kopce na opačné straně hřebenu.

Abdul si náhle vzpomněl na zařízení, které leželo na sedadle spolujezdce. Zaklel: to by ho okamžitě prozradilo.

Vyskočil, hbitě otevřel dveře na druhé straně vozu a sebral zařízení. Ve spěchu ho upustil do písku. Zvedl ho a strčil do boty. Zavřel přihrádku a spěšně se vrátil na kobereček.

Znovu poklekl.

Koutkem oka zahlédl, jak náklaďák zdolává vrchol a prudce zastavuje u jeho auta. Zavřel oči.

Neuměl modlitby nazpaměť, ale slýchal je dost často, takže dokázal mumlat něco přibližně podobného.

Uslyšel, jak se dveře náklaďáku otevírají a zavírají, pak se přiblížily těžké kroky.

„Vstaň!“ ozvalo se arabsky.

Abdul otevřel oči. Stáli tu dva muži. Jeden držel pušku, druhý měl pistoli zastrčenou v pouzdře. Za nimi byl vůz naložený pytli, které mohly být plné mouky – bezpochyby potrava pro džihádisty.

Ten s puškou byl mladší, na bradě mu rostlo jemné chmýří. Na sobě měl maskáčové kalhoty a modrou větrovku, která by se spíš hodila do deštivého dne v New Yorku. „Kdo jsi?“ vybafl na něj hrubě.

Abdul rychle přešel do role přehnaně familiárního obchodního cestujícího. „Přátelé moji, proč rušíte muže při modlitbě?“ zeptal se s úsměvem. Mluvil plynně hovorovou arabštinou s libanonským přízvukem: do šesti let žil v Bejrútu a jeho rodiče po přestěhování do Spojených států používali doma dál arabštinu.

Muž s pistolí měl prošedivělé vlasy. Promluvil klidně. „Žádáme Boha o odpuštění, že rušíme tvoje modlitby,“ řekl. „Ale co tu děláš, na téhle pouštní cestě? Kam se ubíráš?“

„Prodávám cigarety,“ odpověděl Abdul. „Nechcete si nějaký koupit? Jsou za poloviční cenu.“ Ve většině afrických zemí stojí balíček dvaceti Cleopater v místní měně asi dolar. Abdul je prodával za polovinu.

Mladší muž otevřel kufr Abdulova auta. Byl plný kartonů Cleopater. „Odkud je máš?“ zeptal se.

„Od jednoho súdánského armádního kapitána, jmenuje se Bilál.“ To znělo věrohodně: všichni vědí, že súdánští důstojníci jsou zkorumpovaní a nepoctiví.

Nastalo ticho. Starší džihádista vypadal zamyšleně. Mladší muž zase jako by se nemohl dočkat, až použije pušku, a Abdula napadlo, jestli z ní už vůbec někdy předtím vystřelil na nějakou lidskou bytost. Starší muž však tak napjatý nebyl. Při střelbě bude pomalejší, ale přesnější.

Abdul věděl, že jeho život je v sázce. Buď mu ti dva uvěří, nebo ho zabijí. Dojde-li k boji, půjde nejprve po tom starším. Mladší vystřelí, ale pravděpodobně se netrefí. Jenže na tuhle vzdálenost se trefit může.

„A proč jsi tady?“ zeptal se starší. „Kam si myslíš, že jedeš?“

„Tam vpředu je přece nějaká vesnice, ne?“ nadhodil Abdul. „Zatím ji nevidím, ale jeden chlapík v kavárně mi říkal, že tam najdu zákazníky.“

„Chlapík v kavárně.“

„Pořád sháním zákazníky.“

„Prošacuj ho,“ vyzval starší muž mladšího.

Mladík si přehodil pušku přes záda, což Abdulovi poskytlo na chvíli úlevu. Jenže ten starší vytáhl pistoli 9 mm a během prohlídky mířil Abdulovi na hlavu.

Mladík našel Abdulův laciný mobil a podal ho svému druhovi.

Starší muž ho zapnul a suverénně začal zkoumat jeho obsah. Abdul tušil, že se dívá na adresář kontaktů a seznam nedávných hovorů. To, co nalezl, podpořilo Abdulovu krycí historku: laciné hotely, opravny automobilů, směnárny a několik šlapek.

„Prohledej auťák,“ přikázal starší muž.

Abdul stál a přihlížel. Mladík začal otevřeným zavazadlovým prostorem. Vytáhl Abdulovu malou cestovní tašku a vysypal její obsah na cestu. Nebylo tam toho moc: ručník, korán, pár obyčejných toaletních potřeb, nabíječka na mobil. Vyházel ven všechny cigarety a zvedl podlahový panel, pod kterým leželo rezervní kolo a souprava nářadí. Aniž cokoli vrátil na místo, otevřel zadní dveře, prohmatal sedadla, sehnul se a nakoukl pod ně.

V přední části auta se podíval pod přístrojovou desku, do odkládací přihrádky a do kapes na dveřích. Povšiml si uvolněného panelu dveří na straně řidiče a odtáhl ho. „Triedr,“ pronesl vítězně a Abdula zamrazilo. Triedr není tak inkriminující jako pistole, ale je drahý a k čemu ho potřebuje prodavač cigaret?

„Na poušti moc užitečný,“ poznamenal Abdul a začínala se ho zmocňovat beznaděj. „Nejspíš ho taky máte.“

„Tenhle vypadá, že je drahej.“ Starší muž si triedr pozorně prohlížel. „Made in Kunming,“ přečetl. „Čínskej.“

„Přesně,“ přisvědčil Abdul. „Dostal jsem ho od toho súdánskýho kapitána, co mi prodal cigarety. Byl za babku.“

Ta smyšlenka znovu vypadala věrohodně. Súdánská armáda nakupovala spoustu vojenského materiálu od Číny, největšího obchodního partnera jejich země. Mnoho z výzbroje končilo na černém trhu.

„Používal jsi ho, když jsme přijížděli?“ zeptal se vychytrale starší muž.

„Chystal jsem se, po modlitbách. Chtěl jsem vědět, jak velká je ta vesnice. Co myslíš – padesát lidí? Sto?“ Záměrně odhad podhodnotil, aby vzbudil dojem, že se ještě nepodíval.

„Na tom nesejde,“ odpověděl muž. „Ty tam nepojedeš.“ Upřel na Abdula dlouhý, tvrdý pohled, patrně si rozmýšlel, jestli mu má uvěřit, nebo ho má zabít. „Kde máš zbraň?“ zeptal se náhle.

„Zbraň? Žádnou nemám.“ Abdul skutečně žádnou neměl. Střelné zbraně tajného agenta spíš do potíží dostanou, než aby mu z nich pomohly, a tohle byl dokonalý příklad. Kdyby teď nějakou našli, jistě by vycítili, že Abdul není nevinný prodavač cigaret.

„Otevři kapotu,“ vyzval starší muž mladšího.

Ten uposlechl. Jak Abdul věděl, u motoru se nic neskrývalo. „Je to dobrý,“ hlásil mladší muž.

„Moc vystrašeně nevypadáš,“ řekl ten starší Abdulovi. „Je ti jasný, že jsme džihádisti. Mohli bysme se rozhodnout, že tě zabijem.“

Abdul neuhnul pohledem, ale dovolil si mírně se roztřást.

Muž přikývl, došel k rozhodnutí a vrátil Abdulovi laciný mobil. „Otoč tu káru,“ přikázal mu. „Vrať se, odkud jsi přijel.“

Abdul usoudil, že nemá dávat najevo úlevu. „Ale já jsem doufal, že prodám…“ Předstíral, že si svůj protest raději rozmyslel. „Nechcete karton?“

„Jako dar?“

Abdul byl v pokušení souhlasit, ale postava, kterou hrál, tak velkorysá není. „Jsem chudej člověk,“ zamumlal. „Je mi líto…“

„Vrať se,“ opakoval džihádista.

Abdul zklamaně pokrčil rameny, předstíral, že se naděje na prodej vzdává. „Jak si přeješ,“ odpověděl.

Muž pokynul svému druhovi a oba zamířili k nákladnímu vozu.

Abdul začal sbírat své rozházené věci.

Náklaďák se s rachotem odkodrcal.

Abdul sledoval, jak se vytrácí do pouště. Pak si konečně vydechl. „Ježíšmarjájosef,“ řekl anglicky. „To bylo o chlup.“

* * *

Tamara vstoupila do CIA kvůli lidem, jako je Kiah.

Celým srdcem věřila ve svobodu, demokracii a spravedlnost, ale tyto hodnoty čelily na celém světě útokům a Kiah představovala jednu z obětí. Tamara věděla, že za věci, kterých si cení, je nutné bojovat. Často myslela na slova jedné tradiční písně: „Kdybych zemřel a moje duše došla zatracení, mohl bych za to jen já sám.“ Každý nese zodpovědnost. Byl to gospel a Tamara byla židovka, ale toto poselství platilo pro každého.

Tady v severní Africe bojovali američtí vojáci proti teroristům, jejichž hodnotami bylo násilí, fanatismus a strach. Ozbrojené gangy spojené s Islámským státem vraždily, unášely a znásilňovaly Afričany, jejichž náboženství nebo etnickou příslušnost fundamentalističtí vojenští vůdci neuznávali. Jejich násilí plus postupné šíření saharské pouště na jih doháněly lidi jako Kiah k tomu, aby riskovali život při překonávání Středozemního moře v nafukovacích člunech.

Americká armáda ve spojení s francouzskou a s armádami místních států napadala a ničila teroristické tábory, kdekoli je objevila.

Problémem bylo tyto tábory najít.

Saharská poušť se svou rozlohou rovná Spojeným státům. A právě sem Tamara přišla. CIA spolupracovala s ostatními zeměmi, aby útočícím armádám obstarala zpravodajské informace. Taba přiřadili k práci na této úloze, ale ve skutečnosti byl agentem DGSE – Direction Générale de la Sécurité Extérieure –, což byla francouzská CIA. Abdul pracoval na tomtéž úkolu.

Projekt měl zatím jen malý dopad. Džihádisti dál pustošili velkou část severní Afriky víceméně bez omezení.

Tamara doufala, že Abdul tohle změní.

Dosud se s ním nesetkala, třebaže telefonicky spolu mluvili. CIA však vyslala už dříve tajného agenta, aby pátral po táborech ISGS. Tamara Abdulova předchůdce Omara znala. Právě ona objevila Omarovu mrtvolu, tělo bez rukou a dolní části nohou ponechané na poušti. Chybějící končetiny našla o sto metrů dál. Takhle daleko se umírající muž doplazil na loktech a kolenou, než vykrvácel. Tamara věděla, že s tímhle se nikdy nevyrovná.

A nyní v Omarových šlépějích pokračoval Abdul.

Udržoval s ní nepravidelný kontakt, podle dostupnosti telefonického signálu. Pak se ozval přede dvěma dny s tím, že dorazil do Čadu a má dobré zprávy, které chce předat osobně. Požádal o nějaké potřebné věci a popsal přesně cestu do tohoto místa.

A oni se nyní dozvěděli, co Abdul dělal.

Tamara byla ohromená, ale své nadšení ovládla. „To by mohla být Hufra,“ konstatovala. „I kdyby ne, je to fantastický objev. Pět set mužů, děla na podvozcích? To je velké uskupení!“

„Kdy to spustíte?“ zeptal se Abdul.

„Do dvou, nejvýš do tří dnů,“ odpověděla. Ozbrojené síly Spojených států, Francie a Nigeru srovnají tábor se zemí. Spálí stany i chatrče, zabaví zbraně, vyslechnou všechny džhádisty, kteří útok přežijí. Během několika dnů vítr rozfouká popel, slunce spálí a vybělí všechny odpadky a poušť začne dobývat vše zpátky.

A Afrika bude o něco bezpečnější pro lidi, jako je Kiah a Nadží.

Abdul udal přesnou cestu k táboru.

Tamara i Tab měli na kolenou notebooky a zapisovali si všechno, co říkal. Tamara byla ohromená. Stěží vstřebávala fakt, že mluví s mužem, který tolik riskoval vlastní život a vykonal tak bravurní čin. Zatímco mluvil a ona si dělala poznámky, využívala každou příležitost, aby si ho pozorně prohlédla. Abdul měl tmavou pleť, zastřižený černý vous a neobvykle světle hnědé oči s nemilosrdným výrazem. Jeho obličej jevil stopy vnitřního napětí a Abdul vypadal starší než na pětadvacet. Byl vysoký a širokoramenný: vzpomněla si, že v době studia na Státní univerzitě v New Yorku ovládl také několik bojových umění.

Zdálo se zvláštní, že je zároveň prodavač cigaret. Tamten muž byl pohodový, řečný, s každým se bavil, dotýkal se paží mužů, mrkal na ženy a každému zapaloval cigaretu červeným plastovým zapalovačem. Tento muž je však na rozdíl od něj nenápadně nebezpečný. Měla z něj trochu strach.

Předal jim všechny podrobnosti o cestě, kudy se ubírala dodávka kokainu. Prošla rukama několika gangů a třikrát ji přeložili na jiná vozidla. Stejně jako tu polovojenskou základnu lokalizoval dva menší tábory a několik skupin ISGS ve městech.

„Tohle má cenu zlata,“ prohlásil Tab. Tamara souhlasila. Výsledky předčily vše, v co doufala; cítila se triumfálně.

„Dobrá,“ zakončil to rázně Abdul. „Přinesli jste mi ty věci?“

„Samozřejmě.“ Žádal peníze v místních měnách, prášky na žaludeční potíže, které často postihují návštěvníky severní Afriky, obyčejný kompas – a jednu věc, která ji mátla: metr tenkého titanového drátu s dřevěným držadlem na obou koncích, to vše zašité do bavlněné šerpy, jakou nosí muži místo opasku na tradičním šatu. Ráda by věděla, jestli jim to Abdul vysvětlí.

Všechno mu předala. Poděkoval jí, ale nijak to nekomentoval. Rozhlédl se kolem, pozorně zkoumal všechny strany. „Vzduch je čistý,“ řekl. „Jsme hotovi?“

Tamara pohlédla na Taba. „Hotovi,“ přitakal.

„Máte všechno, co potřebujete, Abdule?“ zeptala se Tamara.

„Mám.“ Otevřel dveře auta.

„Hodně štěstí,“ popřála mu Tamara. Bylo to vřelé přání.

„Bonne chance,“ přidal se Tab.

Abdul si stáhl šátek víc dopředu, aby mu stínil obličej, pak vystoupil, zavřel dveře a vydal se zpátky do vesnice, karton Cleopater stále v ruce.

Tamara sledovala, jak odchází, a všimla si jeho způsobu chůze. Nešel tak, jak by to udělala většina amerických mužů – jako by jim všechno kolem patřilo. Místo toho zvolil šouravý pouštní krok, obličej držel skloněný a zastíněný, a vynakládal jen nejmenší námahu, aby se zbytečně nezahříval.

Žasla nad jeho odvahou. Otřásla se při pomyšlení, co by se mu stalo, kdyby ho chytili. Nejlepší, v co by mohl doufat, by bylo stětí.

Když zmizel z dohledu, naklonila se dopředu a promluvila na Alího. „Jalla,“ vyzvala ho. Jedeme.

Auto vyjelo z vesnice a vydalo se po cestě k silnici, kde zamířilo na jih, zpátky k N’Djameně.

Tab pročítal své poznámky. „Tohle je úžasné,“ poznamenal.

„Měli bychom sepsat společnou zprávu,“ přemýšlela nahlas Tamara.

„Dobrý nápad. Až se vrátíme, napíšeme ji společně, a pak ji můžeme předložit ve dvou jazycích zároveň.“

Pomyslela si, že spolupracují dobře. Mnoho mužů by se dnes dopoledne snažilo převzít vedení. Ale Tab se rozhovoru s Abdulem dominovat nepokusil. Začínal se jí líbit.

Zavřela oči. Její nadšení pomalu odeznělo. Musela časně vstávat a cesta domů bude trvat dvě až tři hodiny. Chvíli se jí jen vracely obrazy té bezejmenné vesnice, kterou navštívili: domky z nepálených cihel, ubohé zeleninové zahrádky, dlouhá chůze pro vodu. Monotónní hučení motoru a zvuk pneumatik jí však připomněly dlouhé výlety v dětství, jízdy v rodinném chevroletu z Chicaga do St. Louis na návštěvu babičky s dědečkem, kdy se rozvalovala vedle bratra na širokém zadním sedadle; a nakonec, teď stejně jako tehdy, usnula.

Upadla do hlubokého spánku a s úlekem se probudila, když auto prudce zabrzdilo. „Putain,“ zabručel Tab francouzský ekvivalent výrazu „kurva“. Viděla, že cestu blokuje šikmo zaparkovaný náklaďák. Kolem něj postávalo půl tuctu mužů, kteří měli na sobě všelijaké součásti armádních uniforem doplněné tradičním oblečením: vojenská blůza s bavlněnou pokrývkou hlavy, dlouhý oděv přes armádní kalhoty.

Byli to členové nějaké polovojenské organizace a všichni měli střelné zbraně.

Alí byl donucen zastavit.

„Co to sakra je?“ nechápala Tamara.

„Tohle je to, co vláda nazývá neoficiální silniční zátaras,“ vysvětlil jí Tab. „Jsou to vysloužilí nebo aktivní vojáci, kteří si vydělávají bokem. Je to vydírání.“

Tamara o tom už slyšela, ale ještě nikdy to nezažila. „Kolik se platí?“ zeptala se.

„To uvidíme.“

Jeden z mužů se přiblížil k oknu řidiče a divoce zařval. Alí stáhl okno a zařval na něj také, dialektem. Pete zvedl z podlahy karabinu, ale nechal ji ležet na klíně. Muž u okna pohrozil zbraní.

Tab se zdál klidný, ale Tamaře tohle připadalo jako výbušná situace.

Starší muž s armádní čepicí a v děravé džínové košili namířil pušku na čelní sklo.

Pete odpověděl přiložením karabiny k rameni.

„Klid, Pete,“ vyzval ho Tab.

„Jako první nevystřelím,“ odpověděl Pete.

Tab se natáhl přes opěradlo sedadla do zadní části vozu a z kartonové krabice vytáhl tričko s krátkým rukávem. Pak vystoupil z auta.

„Co to děláte?“ zeptala se úzkostlivě Tamara.

Tab neodpověděl.

Vykročil, přičemž na něj mířilo několik pušek; Tamara si přitiskla pěst k ústům.

Ale Tab nevypadal vystrašeně. Blížil se k muži v džínové košili, který namířil pušku přímo na Tabovu hruď.

„Dobrý den, kapitáne,“ promluvil Tab arabsky. „Jsem dneska s těmito cizinci.“ Předstíral, že je nějaký průvodce. „Dovolte jim, prosím, aby projeli.“ Pak se otočil zpátky k autu a křikl, stále arabsky: „Nestřílejte! Nestřílejte! Tohle jsou moji bratři!“ Přešel do angličtiny a zavolal: „Pete, dej tu karabinu dolů.“

Pete neochotně spustil pažbu od ramene a držel zbraň příčně přes hruď.

Po chvíli muž v džínové košili stočil hlaveň pušky k zemi.

Tab mu podal tričko a muž ho rozbalil. Bylo tmavě modré s červenobílým vertikálním pruhem a Tamaře po chvilce přemýšlení došlo, že je to triko dresu Paris Saint-Germain, nejpopulárnějšího francouzského fotbalového klubu. Muž se potěšeně rozzářil.

Tamaře předtím nešlo do hlavy, proč Tab s sebou bral tu kartonovou krabici. Teď to bylo jasné.

Muž si svlékl starou košili a nové triko přetáhl přes hlavu.

Atmosféra se změnila. Vojáci se nahrnuli kolem, obdivovali tričko, a pak s nadějí pohlédli na Taba. Ten se otočil k autu a požádal: „Tamaro, podala byste mi tu krabici, prosím?“

Natáhla se dozadu, zvedla krabici a podala mu ji otevřeným oknem. Tab dal každému muži jedno triko.

Vojáci vypadali nadšeně a několik z nich se hned převléklo.

Tab potřásl rukou muži, kterému říkal „kapitán“, a rozloučil se: „Ma’a as-saláma,“ sbohem. S téměř prázdnou krabicí se vrátil k autu, zabouchl dveře a řekl: „Jeď, Alí, ale pomalu.“

Auto se zvolna rozjelo. Spokojení gangsteři máváním navedli Alího na připravenou cestu při kraji silnice, těsně kolem zaparkovaného náklaďáku. Za ním se Alí stočil zpátky na silnici.

Sotva se pneumatiky dotkly betonového povrchu, Alí sešlápl pedál a auto se hlučně rozjelo od zátarasu.

Tab odložil krabici dozadu.

Tamara si úlevou dlouze oddechla. Obrátila se k Tabovi. „Byl jste tak klidný! Vy jste se nebál?“

Zavrtěl hlavou. „Nahánějí hrůzu. Ale obvykle lidi nezabíjejí.“

„Dobře, že to vím,“ řekla Tamara.

Kapitola 2

Čtyři týdny předtím se Abdul nacházel tři tisíce kilometrů odsud v západoafrické zemi Guinea-Bissau, kde se nerespektují zákony a kterou OSN zařadila mezi státy, jejichž hospodářství je závislé na obchodování s nelegálními narkotiky. Je to horká, vlhká oblast s monzunovým obdobím, které trvá půl roku, kdy lije, poprchává a je parno.

Abdul byl v hlavním městě Bissau. Ze svého jednopokojového apartmá měl výhled na doky. Klimatizace nefungovala a košile se mu lepila na zpocenou kůži.

Jeho společník Phil Doyle, o dvacet let starší a výše postavený agent CIA, byl plešatý chlapík s baseballovou čapkou na hlavě. Doyle působil na americkém velvyslanectví v egyptské Káhiře a byl pověřen řízením Abdulova úkolu.

Oba muži používali triedr. Místnost zůstávala ponořená do tmy. Kdyby je někdo zahlédl, čekalo by je mučení a smrt. Ve světle přicházejícím zvenčí Abdul rozeznával jen zařízení kolem sebe: pohovku, konferenční stolek, televizi.

Triedry měli zaměřené na výjev na nábřeží. Pod obloukovými lampami se dřeli a silně potili tři přístavní dělníci. Vykládali lodní kontejner, zvedali velké pytle z vysoce odolného polyethylenu a přemísťovali je na skříňovou dodávku.

Abdul promluvil tiše, třebaže ho nemohl slyšet nikdo jiný než Doyle. „Kolik váží ty pytle?“

„Dvacet kilo,“ odpověděl Doyle. Mluvil s úsečným bostonským přízvukem. „Skoro pětačtyřicet liber.“

„Těžká práce za tohohle počasí.“

„Za každýho počasí.“

Abdul se zamračil. „Nepřečtu, co je na těch pytlech natištěný.“

„Stojí tam: ‚Pozor – nebezpečné chemické látky‘, v několika jazycích.“

„Ty jsi ty pytle už viděl.“

Doyle přikývl. „Pozoroval jsem, jak je nakládají do toho kontejneru – jeden gang, co má pod palcem kolumbijskej přístav Buenaventura. Sledoval jsem je přes Atlantik. Odtud jsou tvoje.“

„Řekl bych, že to varování sedí: čistej kokain je moc nebezpečná chemická látka.“

„To si piš.“

Dodávka nebyla dost velká, aby pobrala veškerý obsah kontejneru, ale Abdul tušil, že kokain tvořil jen součást nákladu, možná je schovaný ve skryté části kontejneru.

Na práci dohlížel velký muž ve smokingové košili, který pytle neustále přepočítával. Postávali tu také tři černě oblečení strážci s útočnými automatickými puškami. Nedaleko čekala limuzína, jejíž motor běžel naprázdno. Dokaři se po každých několika minutách zastavili, aby se napili z velkých plastových lahví s limonádou. Abdula napadlo, jestli mají představu, jakou cenu má náklad, který přenášejí. Tušil, že ne. Muž, který stále počítal, však ano. Stejně jako ten v té limuzíně.

„Ve třech z těch pytlů jsou miniaturní rádiový vysílačky – jsou tři, pro případ, že někdo jeden nebo dva pytle z dodávky ukradne nebo jinak přemístí,“ pokračoval Doyle a z kapsy vytáhl malé černé zařízení. „Tímhle udělátkem je na dálku zapneš. Displej ti ukáže, jak daleko a kterým směrem jsou. Nezapomínej to vždycky vypnout, abys šetřil baterie. Mohl bys to všechno dělat mobilem, ale dostaneš se i do míst, kde není připojení, takže musíš mít rádiovej signál.“

„Rozumím.“

„Můžeš je sledovat na dálku, ale někde se budeš muset dostat blízko. Tvým úkolem je identifikovat lidi, který mají zásilku na starost, a místa, kam jedou. Tyhle lidi jsou teroristi a ty místa jsou jejich úkryty. Potřebujeme zjistit, kolik džihádistů je na kterým místě a jak dobře jsou vyzbrojený, aby naši vojáci věděli, co mají očekávat, až tam půjdou ty parchanty zlikvidovat.“

„Neměj obavu, dostanu se dostatečně blízko.“

Pár minut mlčeli, pak promluvil Doyle. „Tvoje rodina nejspíš neví, co ve skutečnosti děláš.“

„Žádnou rodinu nemám,“ odpověděl Abdul. „Oba rodiče jsou mrtví, stejně jako moje sestra.“ Ukázal na výjev na nábřeží. „Skončili.“

Dokaři zavřeli kontejner i dodávku. Kovovými dveřmi spokojeně třískali, očividně neviděli důvod chovat se nenápadně, protože z policie, která byla bezpochyby dobře podplacená, žádný strach neměli. Zapálili si cigarety a jen tak postávali, povídali si a smáli se. Strážci pověsili zbraně na rameno a zapojili se do hovoru.

Šofér limuzíny vystoupil a otevřel zadní dveře. Muž, který se vynořil ze zadního sedadla, byl oblečený jako do nočního klubu: smokingové sako se zlatými flitry a pod ním triko s krátkým rukávem. Promluvil s mužem ve smokingové košili, pak oba vytáhli mobil.

„Právě se převádějí peníze z jednoho švýcarskýho bankovního účtu na druhej,“ poznamenal Doyle.

„Kolik?“

„Něco kolem dvaceti milionů dolarů.“

Abdula to překvapilo. „Ještě víc, než jsem si myslel.“

„Až se zásilka dostane do Tripolisu, bude její cena dvojnásobná, znovu se zdvojnásobí v Evropě a ještě jednou se zdvojnásobí na ulici.“

Telefonní úkony skončily a oba muži si potřásli rukou. Ten ve smokingu sáhl zpátky do svého auta a vytáhl igelitovou tašku s označením „Dubai Duty Free“ v angličtině a arabštině. Ukázalo se, že je plná paklíků bankovek. Každému ze tří přístavních dělníků a tří strážců podal po paklíku. Muži byli samý úsměv: očividně je platili dobře. Nakonec otevřel zavazadlový prostor auta a všichni dostali karton Cleopater – jako bonus, usoudil Abdul.

Muž zmizel v limuzíně a ta odjela. Dokaři a strážci se vytratili. Náklaďák plný kokainu nastartoval motor.

„Tak já mizím,“ řekl Abdul.

Doyle natáhl ruku a Abdul jí potřásl.

„Jsi statečnej chlap,“ rozloučil se Doyle. „Hodně štěstí.“

* * *

Po rozhovoru s tou bílou ženou se Kiah celé dny zoufale trápila.

Jako malé děvče si představovala, že všechny Evropanky jsou jeptišky, protože jeptišky byly jediné bílé ženy, které kdy viděla. Když poprvé narazila na obyčejnou Francouzku s kabelkou v ruce, v šatech ke kolenům a punčochách, vyděsilo ji to, jako by potkala ducha.

Teď však už na ně byla zvyklá a Tamaře, která měla v obličeji upřímný, otevřený výraz bez náznaku záludnosti, instinktivně věřila.

Nyní pochopila, že bohaté Evropanky vykonávají mužská povolání, a tak nemají čas uklízet své domy a platí si služebné z Čadu a dalších chudých zemí, aby jim obstaraly domácí práce. Kiah to uklidnilo. Ve Francii bude mít co dělat, vést život, který může žít, způsob, jak nakrmit své dítě.

Kiah si nebyla jistá, proč bohaté ženy chtějí být právničkami a lékařkami. Proč netráví dny hrou se svými dětmi a povídáním s přítelkyněmi? Ještě se toho bude muset o Evropanech hodně naučit. Ale to nejdůležitější věděla, a sice, že chtějí zaměstnávat migranty z hladovějící Afriky.

Ovšem to, co Tamara říkala o pašerácích lidí, bylo přímým opakem uklidnění. Vypadala vyděšeně. A právě tohle působilo Kiah muka. Logiku Tamařiných slov popřít nemohla. Plánovala, že se vydá do rukou zločinců: proč by ji neoloupili?

Měla pár minut na přemýšlení o těchto otázkách, zatímco Nadží si užíval odpolední spánek. Dívala se na něj upřeně, jak leží nahý na bavlněném prostěradle, pokojně spí a vůbec nevnímá, že o něj někdo pečuje. Kiah nemilovala své rodiče ani manžela tolik, jako milovala svého syna. City k Nadžímu překonávaly všechny ostatní emoce a řídily její život. Avšak láska nestačí. Syn potřeboval jídlo a vodu, stejně jako oblečení, které by mu ochránilo jemnou pokožku před žhnoucím sluncem. A zajistit mu tyto potřeby bylo na ní. Jenže na poušti bude v ohrožení i jeho život. A Nadží je tak malý, slabý a důvěřivý.

Potřebuje pomoc. Na tuto nebezpečnou cestu se vypravit může, ale ne sama. S nějakým přítelem by to možná zvládla.

Teď viděla, jak Nadží otevřel oči. Neprobouzel se pomalu, jako to dělají dospělí, vzbudil se rázem. Zvedl se na nožičky a přibatolil se ke Kiah. „Leben,“ požádal. Tohle jídlo, vařenou rýži s podmáslím, měl moc rád, a ona mu ho vždycky po probuzení maličko dávala.

Zatímco ho krmila, rozhodla se, že si promluví se svým bratrancem z druhého kolena Júsufem. Byl stejně starý jako ona a žil v sousední vesnici, vzdálené několik kilometrů, s manželkou a dcerkou stejně starou jako Nadží. Júsuf byl pastevec, ale většina stáda mu zahynula kvůli nedostatku pastvy, a nyní i on přemýšlel o migraci, dřív než utratí všechny úspory. Chtěla si s ním o těch problémech promluvit. Jestliže se rozhodne odejít, mohla by cestovat s ním a jeho rodinou, a cítila by se daleko bezpečněji.

Byla půlka odpoledne, slunce už stálo za zenitem, a Kiah chlapečka oblékla. S dítětem na boku se vydala na cestu. Byla silná a dokázala ho stále nosit na značné vzdálenosti, ale nebyla si jistá, jak dlouho to vydrží. Dříve nebo později začne být příliš těžký, a když bude muset sám jít, jejich postup se zpomalí.

Držela se okraje jezera a každých pár minut si přehazovala Nadžího z boku na bok. Největší vedro touto dobou už pominulo a lidé opět pracovali: rybáři opravovali sítě a brousili nože, děti sháněly dohromady kozy a ovce, ženy donášely vodu v tradičních nádobách a velkých plastových demižonech.

Kiah stejně jako všichni ostatní nespouštěla oči z jezera, protože nikdo neví, kdy mohou džihádisti dostat hlad a přijdou krást maso, mouku a sůl. Někdy dokonce unášejí dívky, zejména křesťanské. Kiah se dotkla stříbrného křížku, který nosila na řetízku pod šaty.

Po hodině došla k vesnici podobné té její, až na to, že měla řadu šesti betonových domů, které si tu lidé postavili za lepších časů. Nyní se rozpadaly, ale stále zůstávaly obydlené.

Júsufův dům byl jako její, z nepálených cihel a palmových listů. Zastavila se u dveří a zavolala: „Je někdo doma?“

Júsuf poznal její hlas a odpověděl: „Pojď dál, Kiah.“

Seděl se zkříženýma nohama, opravoval píchlou duši od kola a právě lepil na malou dírku záplatu. Byl to drobný chlapík s veselým obličejem, zdaleka ne tak dominantní jako mnozí manželé. Široce se usmíval: setkání s Kiah ho vždy potěšilo.

Jeho manželka Azra kojila dítě. Její úsměv tak přívětivý nebyl. Měla hubený obličej s utrápeným výrazem, ale to nebyl jediný důvod, proč vypadala nepřátelsky. Šlo o to, že Júsuf měl svou sestřenici Kiah rád až moc. Od Salímovy smrti Júsuf zaujal jakýsi ochranářský postoj, který projevoval třeba tak, že se dotýkal její ruky nebo ji jednou paží objímal častěji, než bylo nutné. Kiah ho podezírala, že by byl rád ženatý s ní i s Azrou, a Azra patrně toto podezření sdílela. Polygamie byla v Čadu legální a miliony křesťanských a muslimských žen žily v polygamních manželstvích.

Kiah neudělala nic, čím by toto Júsufovo chování povzbudila, ale ani ho neodmítla, protože ochranu skutečně potřebovala a on byl její jediný mužský příbuzný v Čadu. Nyní se obávala, že tohle trojúhelníkové napětí může její plány ohrozit.

Júsuf jí nabídl, aby se napila ovčího mléka. Přelil z kamenné nádoby trochu mléka do misky a Kiah se o něj podělila s Nadžím.

„Minulej týden jsem mluvila s jednou cizinkou,“ řekla, zatímco Nadží srkal z misky. „Bílou Američankou, která se přišla vyptávat na to, jak se zmenšuje jezero. Vyzpovídala jsem ji o Evropě.“

„To bylo chytrý,“ pochválil ji Júsuf. „Co ses dozvěděla?“

„Řekla mi, že pašeráci lidí jsou zločinci a že by nás mohli okrást.“

Júsuf pokrčil rameny. „Tady nás můžou oloupit džihádisti.“

„Jenomže okrást lidi je tam na poušti snadnější,“ vmísila se Azra. „Stačí je tam nechat, a oni umřou.“

„Máš pravdu,“ přisvědčil Júsuf manželce. „Já jen říkám, že nebezpečí je všude. Jestli neodejdeme, umřem tady.“

Júsuf se choval přezíravě, což záměru Kiah vyhovovalo. Podpořila jeho slova. „Bylo by bezpečnější, kdyby všech nás pět šlo společně.“

„Samozřejmě,“ souhlasil Júsuf. „Postarám se o všechny.“

Tohle Kiah na mysli neměla, ale neodporovala mu. „Přesně tak,“ řekla.

„Slyšel jsem, že ve Třech Palmách je nějakej Hakím,“ pokračoval. Tři Palmy bylo městečko vzdálené asi patnáct kilometrů. „Ten Hakím prej dokáže dopravit lidi až do Itálie.“

Kiah se zrychlil tep. O Hakímovi nevěděla. Tahle zpráva znamená, že únik může být blíž, než si představovala. Vyhlídka na něj se náhle stala reálnější – a děsivější. „Ta bílá žena, se kterou jsem se setkala, mi řekla, že z Itálie se dá snadno přejít do Francie.“

Azřina holčička Danna se už dostatečně napila. Azra jí otřela pusu rukávem a postavila ji na zem. Danna se odbatolila k Nadžímu a oba si vedle sebe začali hrát. Azra vzala lahvičku s olejem, trochu si ho nanesla na bradavky a pak si upravila živůtek šatů. „Kolik chce tenhle Hakím zaplatit?“ zeptala se.

„Obvyklá cena je dva tisíce dolarů,“ odpověděl Júsuf.

„Za osobu, nebo za rodinu?“ chtěla vědět Azra.

„To nevím.“

„A musí se platit za mimina?“

„To možná závisí na tom, jestli jsou tak velký, že potřebujou vlastní sedadlo.“

Kiah zavrhovala dohady bez faktů. „Půjdu do Tří Palem a zeptám se ho,“ vmísila se netrpělivě. Každopádně chtěla vidět Hakíma na vlastní oči, promluvit si s ním a získat představu, co je to za člověka. Patnáct kilometrů tam a patnáct zpátky v jednom dni ujde.

„Nech Nadžího u mě,“ navrhla jí Azra. „Celou cestu ho nést nemůžeš.“

Kiah si myslela, že by asi mohla, kdyby musela, ale řekla: „Děkuju ti. To by byla velká pomoc.“ Ona a Azra si často navzájem hlídaly děti. Nadží sem moc rád chodil. A rád se koukal, co dělá Danna, a napodoboval ji.

„Když jsi už teď došla tak daleko, mohla bys strávit noc u nás a časně ráno vyrazit,“ navrhl radostně Júsuf.

Nápad to byl rozumný, ale Júsuf dával najevo trochu moc horlivosti, aby mohl spát v téže místnosti jako Kiah, a ona si všimla, jak se Azra krátce zachmuřila. „Ne, děkuju, musím se vrátit domů,“ odpověděla taktně. „Ale Nadžího přivedu hned ráno.“ Vstala a zvedla synka. „Děkuju ti za mlíko,“ dodala. „Bůh s vámi do zítřka.“

* * *

Zastávky u čerpacích stanic v Čadu trvají déle než ve Státech. Lidé tolik nespěchají, aby nabrali palivo a hned se zase vrátili na silnici. Kontrolují pneumatiky, doplňují olej do motoru a dolévají vodu do chladičů. Musejí být opatrní: na odtah tady můžete čekat celé dny. Čerpací stanice je také místo společenského setkávání. Řidiči si popovídají s majitelem i spolu navzájem, vymění si novinky o silničních zátarasech, vojenských konvojích, džihádistických lupičích a písečných bouřích.

Abdul a Tamara si domluvili schůzku na silnici mezi N’Djamenou a Čadským jezerem. Abdul s ní chtěl ještě jednou mluvit, než zamíří do pouště; a on se, pokud to jen trochu šlo, použití telefonu nebo počítače vždy raději vyhnul.

Na čerpací stanici dorazil před ní a majiteli prodal celou krabici Cleopater. Měl právě zvednutou kapotu a doplňoval vodu do nádržky ostřikovačů, když přijelo další auto. Za volantem seděl místní muž, ale pasažérem byla Tamara. V této zemi pracovníci velvyslanectví nikdy nejezdili sami, zejména když šlo o ženy.

Na první pohled mohla být považována za místní ženu, pomyslel si Abdul, když vystoupila. Měla tmavé vlasy a oči, na sobě šaty s dlouhým rukávem přes kalhoty a na hlavě šátek. Avšak pečlivý pozorovatel by podle té sebejisté chůze, pevného pohledu, který na něj upřela, a způsobu, jak ho oslovila jako sobě rovného, poznal, že je Američanka.

Abdul se usmál. Byla atraktivní a okouzlující. Jeho zájem o ni nebyl milostný – před několika lety se mu milostný vztah pokazil a on to ještě nepřekonal –, ale líbila se mu její radost ze života.

Rozhlédl se kolem. Jako kancelář sloužila chatrč z nepálených cihel, ve které majitel prodával jídlo a vodu. Právě odjížděl nějaký náklaďák. Nikdo jiný tu nebyl.

Přesto s Tamarou hráli na jistotu a předstírali, že se neznají. Stoupla si k Abdulovi zády, zatímco její řidič doplňoval nádrž. „Včera jsme zaútočili na ten tábor, který jste odhalil v Nigeru. Armáda jásá: tábor zničili, ukořistili tuny zbraní a získali zajatce k výslechům.“

„Ale chytili al-Fárábího?“

„Ne.“

„Takže ten tábor nebyla Hufra.“

„Zajatci to nazývají al-Bustán.“

„Zahrada,“ přeložil Abdul.

„Přesto je to obrovská kořist a vy jste hrdina dne.“

Abdul neměl zájem být hrdinou. Hleděl dopředu. „Musím změnit taktiku,“ řekl.

„Oukej…“ zamumlala pochybovačně.

„Bude obtížné zůstávat mimo dohled. Trasa teď povede přes Saharu do Tripolisu a odtud přes Středozemní moře do nočních klubů v Evropě. Od téhle vesnice až k pobřeží není skoro nic jiného než holá poušť, o nějakém dopravním ruchu se nedá ani mluvit.“

Tamara přikývla. „Takže je pravděpodobnější, že si vás řidič všimne.“

„Víte, jaké to tam je: žádný kouř, žádná mlha, žádné znečištěné ovzduší – za jasného dne vidíte na kilometry daleko. Navíc budu muset na noc zastavovat v těch samých oázách jako to vozidlo se zásilkou – na poušti nikdy nemá člověk na vybranou. A většinou jsou to malá místa, moc malá na to, abych se tam mohl schovat. Všimnou si mě.“

„Máme problém,“ řekla Tamara znepokojeně.

„Naštěstí se naskytlo řešení. V posledních několika dnech zásilku znovu přeložili, tentokrát do autobusu, který převáží ilegální migranty. Tohle není neobvyklé – tyhle dva druhy pašeráctví k sobě pasujou, a oba jsou lukrativní.“

„Sledovat to vozidlo, aniž vzbudíte podezření, může být přesto obtížné.“

„Proto budu v tom autobusu.“

„Budete cestovat jako jeden z migrantů?“

„To je můj plán.“

„Důmyslný nápad,“ přisvědčila Tamara.

Abdul si nebyl jistý, jak tu zprávu přijme Phil Doyle a šéfové v CIA. Ale moc by s tím dělat nemohli. Pracovník v terénu musí jednat tak, jak považuje za nejlepší.

Tamara mu položila praktičtější otázku. „Co uděláte s autem a všemi těmi cigaretami?“

„Prodám to,“ odpověděl. „Někdo ten prodej rád převezme. A já se nebudu handrkovat o nějakou vysokou cenu.“

„Můžeme to prodat za vás.“

„Ne, díky, takhle to bude lepší. Měl bych pořád hrát svou roli. Prodejem se vysvětlí, jak jsem sehnal peníze, abych zaplatil těm pašerákům lidí. Posílí to můj krycí příběh.“

„Skvělé.“

„Ještě něco,“ dodal. „Víceméně náhodou jsem narazil na užitečný tip. Jedná se o zklamaného teroristu v Kousséri v Kamerunu, hned za mostem z N’Djameny. Patří do okruhu zasvěcených a je ochotný předávat nám informace. Měla byste ho vyzkoušet.“

„Zklamaný?“ podivila se Tamara.

„Ztratil iluze. Je to mladý idealista, který viděl tolik nesmyslného zabíjení, že už dál v džihád nevěří. Jeho jméno znát nepotřebujete, ale říká si Hárún.“

„Jak ho mám kontaktovat?“

„On bude kontaktovat vás. Ve vzkazu zmíní nějaké číslo – osm kilometrů, nebo patnáct dolarů – a to číslo znamená dobu, kdy se s vámi chce sejít podle čtyřiadvacetihodinového času, tudíž patnáct dolarů by znamenalo ve tři hodiny odpoledne. Místo prvního setkání bude La Grande Marché.“ Tamara to místo znala – každý ho zná. Je to centrální tržiště v hlavním městě. „Na první schůzce si můžete domluvit místo pro příští.“

„To tržiště je obrovské,“ připomněla Tamara. „Stovky lidí všech ras. Jak se poznáme?“

Abdul sáhl do své galábíje a vytáhl modrý šátek s výrazným vzorem oranžových kruhů. „Vezměte si ho na sebe. On vás pozná.“

Tamara si šátek vzala. „Děkuju vám.“

„Není zač.“ Abdul se v mysli vrátil k útoku na al-Bustán. „Předpokládám, že se zajatců vyptávali na al-Fárábího.“

„Všichni o něm slyšeli, ale jenom jeden prohlásil, že ho viděl na vlastní oči. Potvrdil obvyklý popis – šedivé vlasy, černý vous, amputovaný palec. Ten zajatec patřil dřív do jedné skupiny v Mali, kterou al-Fárábí učil vyrábět bomby nastražované u silnic.“

Abdul přikývl. „Obávám se, že to zní velmi věrohodně. Z toho mála, co víme, al-Fárábí zřejmě nemá zájem získávat všechny africké džihádisty ke spolupráci – možná si myslí, že budou spolehlivější, když zůstanou v různých skupinách, a v tom by se nemýlil. Jenže on je chce naučit zabíjet víc lidí efektivněji. V Afghánistánu získal spoustu technických zkušeností a teď se o ně dělí, proto ten výcvikový kurz.“

„Mazaný chlap.“

„Proto ho nemůžeme chytit,“ poznamenal Abdul hořce.

„Věčně se před námi schovávat nedokáže.“

„To sakra doufám.“ Tamara se otočila a pohlédla mu do očí. Dívala se upřeně, jako by se pokoušela něco pochopit.

„Copak?“ zeptal se.

„Vy tohle skutečně prožíváte.“

„Vy ne?“

„Ne tak jako vy.“ Neuhnula pohledem. „Vám se něco stalo. Co to bylo?“

„Varovali mě před vámi,“ odpověděl, ale zlehka se usmíval. „Prý se vyjadřujete poněkud bez obalu.“

„Omlouvám se,“ vyhrkla. „Říkali mi, že kladu příliš osobní otázky. Nezlobíte se?“

„Abyste se mě dotkla, to byste se musela víc namáhat.“ Zavřel kapotu. „Jdu zaplatit.“

Zvolna přešel k boudě. Tamara měla pravdu. Pro něj tohle nebyla práce, bylo to poslání. Jemu nestačilo jenom poškodit ISGS, jako to udělal díky té informaci o al-Bustánu. Chtěl ho sprovodit ze světa. Kompletně.

Zaplatil za benzin. „Cigarety nechcete?“ zažertoval majitel. „Moc levný!“

„Nekouřím,“ odpověděl Abdul.

Když odcházel, do boudy vešel Tamařin šofér. Abdul se vrátil ke svému autu. Měl teď Tamaru pár minut pro sebe. Položila mi dobrou otázku, pomyslel si. Zaslouží si odpověď.

„Zemřela mi sestra,“ řekl.

* * *

Bylo mu šest roků, podle vlastního mínění byl už skoro muž, a ona ve čtyřech letech pořád malé děťátko. Bejrút představoval jediný svět, který tehdy znal: vedro, prach, dopravní ruch a bombami poškozené budovy, ze kterých se sype suť na ulici. Teprve později se dozvěděl, že Bejrút není normální, že většina lidí nemá takový život.

Bydleli v bytě nad kavárnou. V ložnici v zadní části domu vykládal Abdul Núře něco o čtení a psaní. Seděli na podlaze. Núra chtěla znát všechno, co zná on, a tak ji rád poučoval, protože se přitom cítil moudrý a dospělý.

Rodiče seděli v obývacím pokoji, který se nacházel v přední části budovy s výhledem na ulici. Dědeček s babičkou přišli na kávu, dostavili se i dva strýci a jedna teta, a Abdulův otec, který měl na starost přípravu cukrářských výrobků pro kavárnu, nachystal návštěvě sladké sýrové rolky haláwet el-džibn. Abdul už snědl dvě a máma mu další zakázala: „Už žádnou, bude ti špatně.“

Požádal tedy Núru, aby pro nějaké došla.

Vyběhla z pokoje, vždy dychtivá udělat mu radost.

Ta rána byl nejhlasitější zvuk, jaký kdy slyšel. Vzápětí poté svět úplně ztichl a Abdulovi se zdálo, že se mu stalo něco s ušima. Rozplakal se.

Utíkal do obýváku, ale tohle místo ještě nikdy neviděl. Dlouho mu trvalo, než pochopil, že celá vnější zeď zmizela a pokoj je otevřený jen tak do vzduchu. Bylo tu plno prachu a pachu krve. Někteří dospělí vypadali, jako když křičí, ale nevydávali žádný zvuk, ve skutečnosti se neozývalo vůbec nic. Ostatní leželi na podlaze, nehýbali se.

I Núra ležela bez hnutí.

Abdul nechápal, co to s ní je. Přiklekl k ní, popadl ji za ochablou ruku a zatřásl, snažil se ji probudit, i když se zdálo, že je nemožné, aby spala s očima dokořán otevřenýma. „Núro,“ naléhal. „Núro, probuď se.“ Uslyšel svůj hlas, třebaže slabě; sluch se mu určitě zlepšoval.

Náhle se tam objevila jeho matka, vzala Núru do náručí. Vteřinu poté Abdul ucítil, jak ho zvedají důvěrně známé otcovy ruce. Rodiče odnesli obě děti do ložnice a něžně je položili do jejich postýlek.

„Abdule, jak ti je? Nebolí tě něco?“ vyptával se otec.

Abdul zavrtěl hlavou.

„Nejsi nějak potlučený?“ Otec si ho pečlivě prohlédl a vypadal uklidněně. Pak se otočil k matce a oba zírali na Núřino nehybné tělíčko.

„Myslím, že nedýchá,“ zašeptala matka. Rozvzlykala se.

„Co je s ní?“ zeptal se Abdul. Jeho hlas zazněl jako zapištění. Zmocňoval se ho velký strach, ale nevěděl, čeho se bojí. „Ona nemluví, ale oči má otevřený!“ vykřikl.

Otec ho objal. „Ach, Abdule, můj milovaný synku. Myslím, že naše holčička je mrtvá.“

* * *

Ta bomba byla nastražená v autě, jak se Abdul po letech dozvěděl. Vozidlo zaparkovali na obrubníku, přímo pod oknem obývacího pokoje. Cílem útoku byla kavárna pravidelně navštěvovaná Američany, kteří milovali tamní moučníky. Abdulova rodina představovala při této operaci jen vedlejší civilní ztráty.

K útoku se nikdo nepřihlásil.

Rodině se podařilo přestěhovat do Spojených států, což bylo sice obtížné, ale nikoli nemožné. Otcův bratranec měl v Newarku libanonskou restauraci a otec tam měl zajištěnou práci. Abdul odjel do školy žlutým autobusem, zachumlaný do šátků na ochranu před nepředstavitelně chladným počasím, a zjistil, že nikomu nerozumí ani slovo. Američané však byli laskaví k dětem a pomáhali mu, a on brzy mluvil anglicky lépe než rodiče.

Matka mu řekla, že možná dostane další malou sestřičku, nicméně roky ubíhaly a nikdy se to nestalo.

Když projížděl písečnými dunami, v duchu tu minulost opět prožíval. Amerika se na pohled od Bejrútu moc nelišila – měli tu dopravní zácpy a obytné činžáky, kavárny i policisty –, ovšem Sahara se svými spálenými a trnitými křovisky umírajícími žízní na vyprahlé zemi byla skutečně zcela jiná.

Tři Palmy bylo malé městečko. Měli tu mešitu a kostel, čerpací stanici s autoopravnou a půl tuctu obchodů. Všechny dopravní značky a cedule byly v arabštině, kromě jedné, která oznamovala „Église de Saint Pierre,“ kostel svatého Petra. V pouštních vesnicích žádné ulice neexistovaly, ale tady stály domy v řadách a jejich slepé vnější stěny proměňovaly prašné, špinavé cesty v koridory. Navzdory úzkosti ulic parkovala po jejich stranách auta. V centru, vedle benzinky, se nacházela kavárna, kde vysedávali muži, pili kávu a pokuřovali ve stínu tří neobyčejně vysokých vějířových palem, a Abdul vytušil, že ty tři palmy daly městečku jméno. Bar představoval provizorní přístřešek s pultem u přední části domu; jeho stříška z palmových listů spočívala vratce na hrubě otesaných tenkých kmenech stromů.

Zaparkoval a zkontroloval sledovací zařízení. Zásilka kokainu setrvávala stále na tomtéž místě, pár metrů od jeho auta.

Vystoupil, a ucítil kávu. Z kufru auta vytáhl několik kartonů Cleopater. Pak se odebral do kavárny a přešel do role prodavače.

Než si majitel kavárny, tlustý chlapík s obrovským knírem, začal stěžovat, prodal několik balíčků cigaret. Poté co Abdul nasadil svůj šarm, koupil kavárník karton a pak přinesl Abdulovi šálek kávy. Abdul usedl ke stolku pod palmami, srkl si silné kávy, stále hořké, třebaže už byla oslazená, a prohodil: „Potřebuju mluvit s mužem jménem Hakím. Znáš ho?“

„To je běžný jméno,“ odpověděl kavárník vyhýbavě, ale tím, jak se reflexivně ohlédl na sousední opravnu aut, se i beze slov prozradil.

„Je to hodně vážený muž,“ prohodil Abdul. Tohle bylo kódové označení pro významného zločince.

„Zeptám se pár lidí.“

O několik minut později se kavárník couravým krokem a s nepříliš přesvědčivým nenuceným výrazem vydal k autodílně. Krátce poté se odtud vynořil obtloustlý mladý muž a zamířil k Abdulovi. Vlekl se jako těhotná žena, s koleny a špičkami nohou od sebe, vystrčeným břichem a zakloněnou hlavou. Měl kudrnaté černé vlasy, marnivý knírek, ale žádný vous. Na sobě měl západní sportovní oblečení – zelenou polokošili nadměrné velikosti a špinavé joggingové kalhoty –, ale kolem krku mu visel jakýsi vúdúistický náhrdelník. Navzdory běžeckým botám to vypadalo, že už neběžel celé roky. Když došel blíž, Abdul se usmál a nabídl mu karton Cleopater za polovinu normální ceny.

Muž jeho nabídku ignoroval. „Někoho hledáš.“ To bylo konstatování, nikoli otázka: muži jako on by nikdy nepřiznali, že existuje něco, co nevědí.

„Ty jsi Hakím?“ zeptal se Abdul.

„Ty s ním něco máš?“

Abdul si byl jistý, že tento muž je Hakím. „Posaď se, pojďme se chovat přátelsky,“ vybídl ho, i když Hakím byl přátelský asi tak jako otylá tarantule.

Hakím mávl na kavárníka, nejspíš aby naznačil, že chce kávu, pak si beze slova sedl k Abdulovu stolu.

„Vydělal jsem trochu peněz prodejem cigaret,“ nadhodil Abdul.

Hakím nereagoval.

„Chtěl bych odejít do Evropy a žít tam,“ pokračoval Abdul.

Hakím přikývl. „Peníze máš.“

„Kolik to stojí? Dostat se do Evropy?“

„Dva tisíce americkejch dolarů za osobu – půlku při nastoupení do autobusu, půlku až dorazíme do Libye.“

V zemi, kde průměrná mzda činí asi patnáct dolarů týdně, to byla obrovská částka. Abdul cítil, že se musí handrkovat. Kdyby souhlasil příliš ochotně, Hakímovi by to mohlo připadat podezřelé. „Nejsem si jistej, že mám tolik.“

Hakím pohodil hlavou k Abdulovu autu. „Prodej tu káru.“

Takže on si Abdula už proklepnul. Kavárník mu bezpochyby jeho vůz ukázal. „Než odejdu, auto samozřejmě prodám,“ přisvědčil Abdul. „Jenže musím splatit bratrovi peníze, který mi na jeho koupi půjčil.“

„Cena je dva tisíce.“

„Ale Libye není Evropa. Poslední platba by měla bejt po příjezdu.“

„Kdo by to potom platil? Lidi by prostě utekli.“

„To mě moc neuspokojuje.“

„Tohle není žádný vyjednávání. Buď mi věř, nebo dřep doma.“

Při představě, že má Hakímovi věřit, se málem rozesmál. „Dobrá, dobrá,“ přitakal. „Můžu vidět, čím budeme cestovat?“

Hakím zaváhal, pak pokrčil rameny. Beze slova se zvedl a zamířil k autodílně.

Abdul ho následoval.

Vešli do domu malými postranními dveřmi. Světlo dovnitř pronikalo plastovým střešním světlíkem. Na stěnách viselo nářadí, na hlubokých policích ležely nové pneumatiky a všude byl cítit motorový olej. V jednom koutě seděli dva muži v galábíjách a se šátky na hlavě, kouřili a otráveně koukali na televizi. Na stole vedle nich ležely dvě útočné pušky. Muži letmo pootočili hlavu, viděli Hakíma a znovu věnovali pozornost televizní obrazovce.

„To je moje ochranka,“ vysvětlil mu Hakím. „Lidi se pokoušej krást benzin.“

Byli to džihádisti, žádná ochranka, a jejich lhostejnost naznačovala, že Hakím není jejich šéf.

Abdul hrál dál svou roli a rozzářeně se jich zeptal: „Nechcete si koupit ňáký cigarety za poloviční cenu? Mám Cleopatry.“

Beze slova odvrátili pohled.

Velkou část prostoru zabíral malý autobus Mercedes pro asi čtyřicet lidí. Jeho vzhled povzbudivě nepůsobil. Kdysi býval azurově modrý, ale nyní tu veselou barvu zakrývaly fleky od rzi. Ke střeše byla přivázána dvě rezervní kola, jejich pneumatiky však nové nebyly. Většina bočních oken už přišla o sklo. To mohlo být záměrné: větřík bude pasažéry ochlazovat. Nahlédl dovnitř a viděl, že čalounění je odřené, špinavé a místy potrhané. Čelní sklo bylo nepoškozené, ale řidičovo stínítko se uvolnilo a viselo dolů jako opilé.

„Jak dlouho to trvá do Tripolisu, Hakíme?“ zeptal se Abdul.

„To poznáš, až tam dojedem.“

„Ty to nevíš?“

„Nikdy lidem neříkám, jak dlouho. Vždycky jsou zpoždění a oni jsou pak zklamaný a maj vztek. Lepší je, když jsou při příjezdu překvapený a spokojený.“

„Zahrnuje cena jídlo a vodu během cesty?“

„Základní věci jsou zahrnutý, včetně lůžek při zastávkách na přenocování. Veškerej luxus je extra.“

„Jakej luxus může člověk dostat uprostřed pouště?“

„To uvidíš.“

Abdul kývl hlavou směrem k džihádistickým strážcům. „Tihle jedou taky?“

„Budou nás chránit.“

A kokain. „Jakou trasu používáš?“

„Moc se vyptáváš.“

Abdul už na Hakíma tlačil přes míru. „Tak jo, ale potřebuju vědět, kdy plánuješ vyrazit.“

„Ode dneška za deset dní.“

„Za takovou dobu. Proč to otálení?“

„Vyskytly se nějaký problémy.“ Hakím začínal být naštvaný. „Co se staráš? Po tom ti nic není. Prostě se ten den dostav s prachama.“

Abdul tušil, že ty problémy musí mít spojitost s útokem na al-Bustán. Ten mohl narušit další džihádistické akce, protože řada výše postavených mužů přišla o život nebo jsou zranění. „Máš pravdu, to není moje věc,“ připustil klidně.

„Jedno zavazadlo na osobu, žádný výjimky,“ zdůraznil Hakím.

Abdul ukázal na autobus. „Tyhle vozy mívají velkej zavazadlovej prostor a uvnitř taky přihrádky na zavazadla.“

Hakím se rozčílil. „Jedna osoba, jedno zavazadlo!“

Takže kokain je v zavazadlovém prostoru, pomyslel si Abdul.

„Tak jo,“ přikývl. „Za deset dní jsem tady.“

„Hned ráno!“

Abdul vyšel ven.

Hakím mu připomněl mafiány z New Jersey: stejně nedůtklivý, surový a hloupý jako oni. Hakím, podobně jako nějaký americký gangster, se vztekal a vyhrožoval násilím, místo aby používal rozum, který neměl. Někteří Abdulovi nejhloupější spolužáci se do toho světa zatoulali. Abdul věděl, jak s takovým typem lidí zacházet. Nesmí však vystupovat příliš sebejistě. Pořád hraje roli.

A zatímco Hakím je možná trouba, jeho strážce nelze brát na lehkou váhu.

Abdul se vrátil ke svému autu, otevřel kufr a uložil tam neprodané cigarety. Práci pro ten den měl hotovou. Pojede do jiné vesnice nebo městečka, nějaké cigarety ještě prodá, aby dostál svému krycímu příběhu, a najde si nocleh. Hotely tu žádné nebyly, ale obvykle našel nějakou rodinu ochotnou za peníze přijmout cizího člověka k sobě domů.

Když zavíral víko, spatřil obličej, který poznal. Tuhle ženu už viděl ve vesnici, kde se setkal s Tamarou a Tabem; Tamara dokonce vešla do jejího domu. Pamatoval si ji hlavně proto, že byla nápadně půvabná, s klenutým nosem zvýrazňujícím její krásu. Vymodelovaná tvář nyní nesla stopy únavy. Pěkně tvarované nohy v plastových žabkách měla zaprášené a Abdul tušil, že sem musela přijít pěšky ze své vesnice, vzdálené dobrých patnáct kilometrů. Rád by věděl, co sem mohla přijít vyřizovat.

Odvrátil hlavu, nechtěl se střetnout s jejím pohledem. Byl to reflex: tajný agent se nechce přátelit. Cokoli víc než vzdálená známost vede k nebezpečným otázkám: Odkud pocházíte? Co vaše rodina? Co tady v Čadu děláte? Takové nevinné dotazy nutí operativce, aby lhal, a na lži se dá přijít. Jediný bezpečný postup je s nikým se nepřátelit.

Jenže ona ho poznala. „Marhaba,“ pozdravila. Očividně byla ráda, že ho potkává.

Nechtěl na sebe upoutat pozornost tím, že by byl nějak hrubý, a tak formálně odpověděl: „As-salámu alajki,“ mír s tebou.

Zastavila se, aby s Abdulem promluvila, a on zaznamenal sotva patrnou vůni skořice a kurkumy. Její široký, okouzlující úsměv způsobil, že se mu sevřelo srdce. A ten zakřivený nos byl vznešený. Bílá Američanka by se s takovým nosem cítila trapně, a kdyby měla dost peněz, nechala by si ho chirurgicky upravit, pomyslel si; na této ženě však vypadal elegantně.

„Ty jsi prodavač cigaret,“ oslovila ho. „Přijel jsi do mojí vesnice. Já se jmenuju Kiah.“

Odolal nutkání, aby na ni civěl. „Zrovna odjíždím,“ odpověděl chladně a přikročil ke dveřím auta.

Nenechala se tak snadno odradit. „Neznáš nějakýho muže jménem Hakím?“

Zastavil se s rukou na klice dveří a otočil se k ní. Zjistil, že ta únava se jevila jen navenek. V tmavých očích, které se na něj upíraly ze stínu šátku na její hlavě, se zračila pevná cílevědomost. „Proč ho hledáš?“

„Prej může pomoct lidem dostat se do Evropy.“

Proč nějaká mladá žena shání takové informace? Má na to vůbec peníze? Abdul nasadil shovívavý tón muže, který radí pošetilé ženě. „Tohle bys měla přenechat svýmu manželovi.“

„Můj manžel je mrtvý. Stejně jako můj otec. A mí bratři jsou v Súdánu.“

Tím se to vysvětluje. Je osamělá vdova. Má dítě, vzpomněl si. Za normálních okolností by se mohla znovu vdát, zvlášť když je tak krásná, ale na ustupujících březích Čadského jezera žádný muž na sebe nechce vzít břemeno, jaké představuje žena s dítětem jiného muže.

Obdivoval její odvahu, ale v Hakímových rukou bohužel může dopadnout ještě hůř. Je příliš zranitelná. Hakím by jí mohl sebrat všechny peníze a pak ji nějak podvést. Abdul s ní soucítil.

Jenže tohle není jeho věc. Nebuď blázen, napomenul se. Nemůže se přátelit s nešťastnou vdovou a pomáhat jí, i když je mladá a krásná – zvlášť když je mladá a krásná. Abdul tedy pouze ukázal na autodílnu a řekl: „Tam vevnitř.“ Otočil se k vdově zády a otevřel dveře auta.

„Děkuju ti, a můžu se ještě na něco zeptat?“ ozvala se znovu. Bylo těžké se jí zbavit. Nečekala na souhlas a pokračovala: „Nevíš, kolik požaduje?“

Abdul nechtěl odpovědět, nechtěl se do toho zaplést, ale k jejímu těžkému údělu nemůže přece zůstat lhostejný. Povzdechl si a podlehl nutkání pomoct jí aspoň několika užitečnými informacemi. Otočil se zpátky k ní a odpověděl: „Dva tisíce americkejch dolarů.“

„Děkuju ti,“ řekla, ale on měl dojem, že jí jenom potvrdil něco, co už věděla. S překvapením zjišťoval, že ji ta částka neohromila. Tudíž ona ty peníze má.

„Polovinu při odjezdu a polovinu v Libyi,“ dodal.

„Aha.“ Vypadala zamyšleně: o splátkách nevěděla.

„Říká, že to zahrnuje jídlo, vodu a noclehy, ale žádnej luxus navíc. To je všechno, co vím.“

„Jsem vděčná za tvou laskavost,“ rozloučila se. Znovu mu věnovala ten úsměv, ale tentokrát se na křivce jejích rtů objevil náznak triumfu. Abdul si uvědomil, že navzdory jeho úsilí řídila celý rozhovor ona. Navíc z něj hladce vytáhla informace, které potřebovala. Dostala ze mě maximum, pomyslel si sklesle, když se odvrátila.

Nasedl do auta a zavřel dveře.

Nastartoval motor a pak sledoval, jak Kiah přechází kolem stolků pod palmami, přes benzinku a dál k opravně aut.

Rád by věděl, jestli i ona nastoupí za deset dní do autobusu.

Zařadil rychlost a odjel.

* * *

Prodavač cigaret se zcela jasně nechtěl z nějakého důvodu Kiah věnovat a choval se chladně a lhostejně, ale ona přesto vytušila, že se pod tím zevnějškem skrývá dobré srdce, a on jí nakonec na otázky odpověděl. Řekl jí, kde najde Hakíma, potvrdil cenu a upozornil ji, že se částka platí ve dvou splátkách. Cítila se nyní jistější, už ne úplně nevědomá.

Ten muž jí nešel na rozum. Tam u ní ve vesnici vypadal jako typický pouliční prodavač, ochotný říkat cokoli, lichotit, flirtovat i lhát, jen aby připravil lidi o peníze. Dnes nebylo po takové žoviálnosti ani stopy. Očividně sehrál divadýlko.

Šla k opravně za benzinovou pumpou. Venku parkovala tři auta, patrně se na nich pracovalo, třebaže jedno z nich vypadalo, že mu už žádná oprava nepomůže. Stála tam pyramida starých ojetých pneumatik. Postranní dveře do budovy zely dokořán. Kiah nahlédla dovnitř a spatřila malý autobus s okny beze skel.

Není tohle to vozidlo, co má převézt lidi přes poušť? Kiah se zmocnil strach. Cesta je dlouhá, lidi by mohli umřít. Defekt by mohl být fatální. Jsem blázen, že o tom vůbec přemýšlím, napomenula se.

Do jejího zorného pole se došoural zavalitý mladý muž v běžeckých botách a ušmudlaném západním oblečení. Všimla si amuletového náhrdelníku z korálků a kamínků, na kterých byla nejspíš vyryta náboženská nebo magická slova. Měl ho chránit před zlem a přinášet utrpení jeho nepřátelům.

S chlípným výrazem si ji prohlédl od hlavy až k patě. „Co můžu udělat pro tohle andělský zjevení?“ zeptal se s úšklebkem.

Okamžitě jí bylo jasné, že s ním bude muset jednat opatrně. Zřejmě si myslí, že je pro ženy neodolatelný, navzdory svému nevábnému vzezření. Skryla opovržení, které pociťovala, a promluvila zdvořile. „Hledám jednoho pána, jmenuje se Hakím. Nejsi to ty?“

„Jsem Hakím, ano,“ odpověděl hrdě. „A tohle všechno je moje – čerpací stanice, autoopravna i ten autobus.“

Ukázala na vozidlo. „Smím se zeptat, jestli tohle používáš k dopravě v poušti?“

„Je to skvělej vůz, právě prošel údržbou a je v dokonalým technickým stavu.“ Přimhouřil oči. „Proč se ptáš na poušť?“

„Jsem vdova, nemám se tu jak uživit a chci odejít do Evropy.“

Hakím začal být sdílný. „Postarám se o tebe, drahoušku.“ Objal ji jednou paží kolem ramen. Z podpaží k ní zavanul nepříjemný pach. „Můžeš mi věřit.“

Vymanila se mu a odstoupila od něj. „Bude se mnou můj bratranec Júsuf.“

„Výborně,“ řekl, i když vypadal zklamaně.

„Kolik to stojí?“

„Kolik máš?“

„Nic,“ zalhala. „Ale mohla bych si peníze půjčit.“

Nevěřil jí. „Cena je čtyři tisíce americkejch dolarů. Musíš mi zaplatit hned, abys měla místo v autobusu jistý.“

Myslí si, že jsem pitomá, uvědomila si.

Ten pocit důvěrně znala. Když prodávala člun, několik mužů se ho pokoušelo koupit za babku. Ona však rychle poznala, že je chyba vyjadřovat se o nabídce opovržlivě, jakkoli je směšná. Potenciálního kupce by urazilo, že s ním takhle mluví žena, a odešel by naštvaný.

Proto se ovládla. „Ty peníze momentálně nemám, bohužel.“

„V tom případě tady možná zůstaneš.“

„A Júsuf říkal, že normálně si účtuješ dva tisíce.“

Hakím se začínal vztekat. „Možná by tě měl do Tripolisu vzít Júsuf, a ne já. Zdá se, že všechno ví.“

„Teď, když můj manžel zemřel, je hlavou rodiny Júsuf. Musím ho poslouchat.“

Tohle byla otřepaná fráze, kterou Hakím moc dobře znal. „Ovšemže musíš,“ uznal. „On je muž.“

„Říkal, abych se tě zeptala, kdy počítáš s odjezdem.“

„Vyřiď mu, že ode dneška za deset dní, za svítání.“

„Budeme tři dospělí, včetně Júsufovy manželky.“

„Žádný děti?“

„Mám dvouletýho syna a Júsuf má stejně starou dceru, ale děti sedadla nepotřebujou.“

„Za děti, který nezabíraj sedadla, beru poloviční cenu.“

„V tom případě jet nemůžeme,“ prohlásila Kiah rozhodně. Udělala několik kroků, jako by odcházela. „Omlouvám se, že jsem tě zbytečně připravila o čas. Možná dokážeme dát dohromady šest tisíc půjčkama od celý rodiny, ale tím jim seberem všechno, co mají.“

Hakím viděl, jak mu před očima mizí šest tisíc dolarů, a vypadal poněkud méně sebejistě. „Škoda,“ zabručel. „Ale co kdybyste ve stanovenej den stejně přišli? Když autobus nebude plnej, můžu vám udělat speciální cenu.“

To byl nerozhodný výsledek a ona ho musela přijmout.

Hakím chtěl přirozeně zaplnit každé sedadlo a vydělat co nejvíc. Se čtyřiceti pasažéry by dostal osmdesát tisíc dolarů. To byla spousta peněz. Přemýšlela, za co by je asi utratil. Jenže on se nejspíš musí dělit s dalšími. Sám je určitě jen součástí celé organizace.

Musí jeho podmínky přijmout. Byl v silné pozici. „Dobrá,“ řekla, pak si připomněla, že se musí chovat jako pouhá žena, a dodala: „Děkuju ti, pane.“

Získala informace, které potřebovala. Vyšla z opravny aut a vykročila na dlouhou cestu domů.

Hakím ji nepřekvapil, přesto ji jejich rozhovor odrazoval. On se očividně cítí nadřazený všem ženám, ovšem to nebylo nic neobvyklého. Ta Američanka ji však varovala správně: tohle je zločinec a nelze mu věřit. Lidi někdy říkají, že zloději mají svůj vlastní kodex cti, ale Kiah tomu nevěřila. Muž jako Hakím bude lhát, podvádět a krást, kdykoli mu to může projít. A proti bezbranné ženě by se mohl dopustit horších zločinů.

V autobuse by samozřejmě jela s ostatními, ale to jí moc útěchy neposkytovalo. Ostatní cestující budou třeba taky vyděšení a zoufalí. Když někdo ošklivě zachází se ženou, lidi se často odvracejí, nacházejí si výmluvy, proč se do toho nezaplést.

Její jedinou nadějí byl Júsuf. Je to příbuzný a jeho čest by ho donutila, aby ji ochránil. S Azrou by tak do jejich skupiny patřili tři dospělí, tudíž by nebyli bezmocní. Násilníci bývají často zbabělci a Hakím by si to nejspíš rozmyslel, kdyby se měl utkat se třemi lidmi.

Cítila, že s pomocí Júsufa a Azry by se na cestu vydat mohla.

Když odpoledne dorazila do Júsufovy vesnice, už se ochlazovalo. Bolely ji nohy, ale byla plná naděje. Objala Nadžího, který jí dal pusu a okamžitě si šel zase hrát s Dannou. Maličko ji zklamalo, že ji nepostrádal víc, ale bylo to dobré znamení, že tu strávil šťastný den a cítil se v bezpečí.

„Júsuf se šel podívat na jednoho berana, ale hned bude zpátky,“ oznámila jí Azra. Opět se ke Kiah chovala trochu upjatě, nikoli nepřátelsky, ale jen poněkud méně přátelsky než dříve.

Kiah se podivila, proč se Júsuf chodil dívat na nějakého berana, když už nemá stádo ovcí, které by potřebovaly oplodnit, ale předpokládala, že se stále o tu práci zajímá, i když jí zanechal. Dychtila se s ním podělit o všechno, co se dozvěděla, ale přiměla se k trpělivosti. Obě ženy sledovaly, jak si děti hrají, dokud se o pár minut později Júsuf neobjevil.

Sotva usedl na koberec, Kiah spustila: „Hakím odjíždí ode dneška za deset dní. Jestli chceme odjet s ním, musíme se dostavit za svítání do Třech Palem.“

Byla vzrušená, ale zároveň vystrašená. Júsuf a Azra se zdáli klidnější. Pověděla mu o ceně, autobusu a sporu ohledně jízdného za děti. „Hakím není důvěryhodný,“ varovala. „Při jednání s ním budeme muset být opatrný. Ale myslím, že takhle ve třech ho zvládneme.“

Júsufův obvykle usměvavý obličej vypadal zamyšleně. Azra se jí ani jednou nepodívala do očí. Kiah napadlo, jestli se něco nestalo. „Co se děje?“ zeptala se.

Júsuf nasadil výraz muže, který svým ženám vysvětluje tajemství vesmíru. „Hodně jsem o tom přemýšlel,“ pronesl nabubřele.

Kiah se zmocnilo zlé tušení.

„Něco mi říká, že se to tady u jezera může zlepšit,“ pokračoval.

Oni odtud nechtějí vypadnout, uvědomila si Kiah s hrůzou.

„Za ty peníze, co stojí cesta do Evropy, můžu koupit pěkný stádečko ovcí.“

A dívat se, jak všechny pojdou, pomyslela si Kiah, stejně jako ty poslední; neřekla však nic.

Četl její myšlenky. „Samozřejmě, riziko přinášej jak ovce, tak Evropa. Jenže ovcím já rozumím. A o Evropě nevím nic.“

Kiah cítila, že ji nechal ve štychu, a chtěla projevit opovržení za jeho zbabělost, ale držela se zpátky. „Ty si nejseš jistej,“ řekla.

„Jsem si jistej. Rozhodl jsem se, že v týhle době nepůjdu.“

Tohle rozhodla Azra, vytušila Kiah. Azra o migraci nikdy moc nestála a Júsufovi to vymluvila.

A Kiah nechali na holičkách.

„Já bez vás odejít nemůžu,“ namítla.

„Tak tady všichni zůstanem a nějak se protlučem,“ navrhl Júsuf.

Hloupý optimismus nikoho nespasí. Kiah to málem vyslovila, ale znovu se ovládla. Postavit se proti muži, který vyjádří svůj úsudek takhle oficiálně, to není dobrý nápad.

Dlouho mlčela. Pak v zájmu zachování dobrých vztahů s bratrancem přitakala: „Dobrá, tak budiž.“

Zvedla se. „Pojď, Nadží,“ zavolala. „Je čas jít domů.“ Nést ho toho půl druhého kilometru do jejich vesnice jí náhle připadalo strašně těžké. „Děkuju ti, že ses o něj postarala,“ řekla Azře.

Odešla. A jak se vlekla podél břehu a přehazovala si Nadžího z jednoho bolavého boku na druhý, přemítala o době, kdy budou všechny peníze za člun utracené. Bez ohledu na to jak moc je šetrná, víc než dva nebo tři roky to nevydrží. Její jediná naděje se právě rozplynula.

Náhle toho na ni bylo příliš. Postavila Nadžího, sama se sesunula na zem, seděla na písku a zírala přes mělkou vodu na bahnité ostrůvky. Ať se podívala kamkoli, žádnou naději nespatřila.

Složila hlavu do dlaní a zašeptala: „Co si počnu?“

Kapitola 3

Viceprezident Milton Lapierre vešel do Oválné pracovny v tmavomodrém kašmírovém sportovním saku. Dvouřadový, britsky vyhlížející blejzr měl co dělat, aby skryl jeho těhotenské břicho. Vysoký a pomalu se pohybující muž byl kontrastem k malé prezidentce Greenové, která v době studia na Chicagské univerzitě závodila v gymnastice a stále se udržovala štíhlá a v dobré kondici.

Lišili se asi tak jako kdysi prezident Kennedy, noblesní bostonský intelektuál, a viceprezident Lyndon Johnson, neotesaný dobrák z Texasu. Pauline byla umírněná republikánka, konzervativní, ale přizpůsobivá, Milt běloch z Georgie, který nesnášel kompromisy. Pauline neměla Milta ráda, ale byl užitečný. Říkal jí, co si myslí krajně pravicové křídlo strany, varoval ji, když se chystala udělat něco, co by je všechny rozčílilo, a bránil ji v médiích.

Teď jí oznámil: „James Moore má nový nápad.“

Příští rok bude rok volební a senátor Moore hrozil, že se při republikánské nominaci postaví proti Pauline. Do klíčových primárek v New Hampshiru zbývalo pět měsíců. Taková výzva z řad vlastní strany úřadujícího prezidenta byla neobvyklá, ale nikoli neznámá: v roce 1976 to Ronald Reagan udělal Geraldu Fordovi a neuspěl; Pat Buchanan se v roce 1991 postavil proti Georgi H. W. Bushovi a neuspěl, ale Eugene McCarthy si proti Lyndonu Johnsonovi v roce 1968 vedl tak dobře, že Johnsona porazil.

Moore měl šanci. Pauline zvítězila v posledních prezidentských volbách svou silnou reakcí proti neschopnosti a rasismu. Držela se sloganu „konzervatismus zdravého rozumu“: žádné extrémy, žádné nekalé praktiky, žádné předsudky. Vyslovovala se pro nízkorizikovou zahraniční politiku, střízlivé zajišťování bezpečnosti a nízké zdaňování. Jenže miliony voličů toužily po velkohubém machistickém vůdci a Moore získával jejich podporu.

Pauline seděla za proslulým stolem Resolute, darem královny Viktorie, ale před sebou měla počítač z jednadvacátého století. Pohlédla na Milta. „Tak copak má teď?“

„Chce zakázat zařazování popových písniček s obscénními texty na žebříček hitparády Billboard Hot Hundred.“

Z opačné strany pracovny se ozval výbuch smíchu. Ředitelku prezidentské kanceláře Jacqueline Brodyovou to pobavilo. Tato atraktivní pětačtyřicátnice s rázným vystupováním byla Paulininou dlouholetou přítelkyní a spojenkyní. „Nebýt Moorea, tak bych se někdy od rána do večera neusmála,“ vyprskla.

Milt usedl do křesla před psacím stolem. „Jacqueline si možná myslí, že to je legrační,“ poznamenal, „ale spoustě lidí se ten nápad bude líbit.“

„Já vím, já vím,“ připustila Pauline. „Pro moderní politiku není nic dost směšné.“

„Co na to řeknete?“

„Nic, pokud se můžu komentáři vyhnout.“

„A když vám položí přímou otázku?“

„Řeknu, že hudba, kterou poslouchají děti, by neměla mít sprosté texty, a že bych ji zakázala, kdybych byla prezidentkou totalitní země, jako je Čína.“

„Takže přirovnáváte americké křesťany k čínským komunistům.“

Pauline si povzdechla. „Máte pravdu, je to moc sarkastické. Co navrhujete?“

„Vyzvat zpěváky, hudební společnosti a rozhlasové stanice, aby se drželi dobrého vkusu a pamatovali na své mladší posluchače. Pak, když musíte, můžete dodat: ‚Ale cenzura není americký způsob řešení.‘“

„Tím se nic nezmění.“

„Ne, ale když jim budete připadat sympatická, všechno zůstane oukej.“

Upřela na Milta zkoumavý pohled. Toho jen tak něco nerozhází, pomyslela si. Může mu položit otázku, kterou už má na rtech? Usoudila, že může. „Jak jste byl starý, když jste vy a vaši kamarádi začali říkat kurva nebo do prdele?“

Milta to vůbec nezaskočilo, pokrčil rameny. „Dvanáct, možná třináct.“

Otočila se k Jacqueline. „Ty?“

„Asi tak stejně.“

„Tak před čím chráníme naše děti?“

„Já neříkám, že Moore má pravdu. Ale myslím si, že pro vás představuje hrozbu. A skoro v každé své řeči vás označuje za liberála.“

„Chytří konzervativci vědí, že změnu nezastavíte, ale můžete ji zpomalit. Lidem tak dopřejete čas, aby si zvykli na nové myšlenky, a vás nepostihne rozhněvaná reakce. Liberálové dělají chybu, že požadují radikální změny okamžitě, a to jejich úsilí podkopává.“

„Zkuste si to napsat na tričko.“

Tohle bylo jedno z Miltových oblíbených úsloví. Byl přesvědčený, že málo voličů chápe cokoli, co nelze vyjádřit nápisem na triku. Skutečnost, že Milt má tak často pravdu, ho dělá ještě nesnesitelnějším. „Chci vyhrát, Milte,“ připomněla mu Pauline.

„Já taky.“

„Sedím za tímhle stolem už dva a půl roku a mám pocit, že jsem skoro ničeho nedosáhla. Potřebuju další období.“

„Máš před sebou ještě spoustu práce, paní prezidentko,“ řekla Jacqueline.

Otevřely se dveře a dovnitř nakoukla Lizzie Freeburgová, třicetiletá vedoucí sekretářka se záplavou kudrnatých tmavých vlasů. „Je tu poradce pro národní bezpečnost,“ ohlásila.

„Dobře,“ přikývla Pauline.

Vešel Gus Blake a místnost jako by se okamžitě zmenšila. Gus a Milt na sebe kývli: ti dva si moc nerozuměli.

Nyní byli v pracovně tři nejbližší poradci prezidentky. Ředitelka prezidentské kanceláře, poradce pro národní bezpečnost i viceprezident, ti všichni měli kanceláře o pár kroků dál na tomto podlaží západního křídla, a už pouhá fyzická blízkost znamenala, že vídali prezidentku častěji než kdokoli jiný.

„Milt mi říkal o výzvě Jamese Moorea, aby se cenzurovaly popové písně,“ sdělila Pauline Gusovi.

Gusovi se tváří mihl jeho okouzlující úsměv. „Jste vůdkyně svobodného světa, a děláte si starosti s popovými písničkami?“

„Právě jsem se ptala Milta, v kolika letech začal říkat kurva. Prý ve dvanácti. Co vy, Gusi?“

„Narodil jsem se v jižní části Los Angeles,“ odpověděl poradce pro národní bezpečnost. „Nejspíš to bylo první slovo, které jsem řekl.“

Pauline se rozesmála. „Slibuju, že vás nikdy nebudu citovat.“

„Chtěla jste si promluvit o al-Bustánu.“

„Ano. Pojďme si udělat trochu pohodlí.“ Zvedla se od psacího stolu. Uprostřed místnosti stály proti sobě dvě pohovky a mezi nimi konferenční stolek. Pauline usedla. Milt a Jacqueline se posadili naproti a Gus vedle ní.

„Je to nejlepší zpráva z této oblasti za hodně dlouhou dobu. Projekt Cleopatra přináší ovoce.“

„Cleopatra?“ podivil se Milt.

Gus vypadal netrpělivě. Milt není svědomitý, jeho informace nečte.

Na rozdíl od Pauline. „CIA má tajného agenta, který nám poskytl nedocenitelné zpravodajské informace o jedné základně ISGS v Nigeru. Včera američtí, francouzští a místní vojáci při společné akci základnu zlikvidovali. Dostali jsme to v dnešních ranních informacích, ale asi jste ještě neměl čas všechny přečíst.“

„Proč jsme do toho proboha přibírali Francouze?“ nechápal Milt.

Gus na něj letmo vrhl pohled, který vyjadřoval Ty snad opravdu nevíš vůbec nic? Promluvil však dostatečně zdvořile. „Hodně těch zemí jsou bývalé francouzské kolonie.“

„Oukej.“

Pauline, jako žena, musela často vyslechnout narážky, že je coby vrchní velitelka ozbrojených sil Spojených států příliš hodná, příliš měkká, příliš empatická. „Tohle oznámím sama,“ rozhodla. „James Moore vždycky machruje, když mluví o teroristech. Je načase ukázat lidem, že prezidentka Greenová ty parchanty doopravdy zabíjí.“

„Dobrý nápad.“

Pauline se obrátila na ředitelku své kanceláře. „Jacqueline, požádala bys Sandipa, aby svolal tiskovou konferenci?“ Sandip Chakraborty byl komunikační ředitel.

„Samozřejmě.“ Jacqueline pohlédla na hodinky. Bylo půl čtvrté. „Sandip navrhne zítřejší dopoledne, aby to získalo maximální televizní krytí.“

„Prima.“

„Pár podrobností, které v té ranní krátké zprávě nebyly, protože jsme se je dozvěděli teprve teď,“ pokračoval Gus. „Zaprvé, útok vedla plukovnice Susan Marcusová.“

„Té operaci velela žena?“

Gus se usmál. „Netvařte se tak nevěřícně.“

„To je skvělé. Teď můžu říct: ‚Jestliže potřebujete hrubou sílu, svěřte ženě, aby udělala, co je třeba.‘“

„Mluvíte o plukovnici Marcusové, ale také o sobě.“

„To se mi líbí.“

„Ve vaší informaci se uvádí, že teroristi měli čínskou a severokorejskou výzbroj.“

„Proč Peking vyzbrojuje tyhle lidi?“ zeptal se Milt. „Myslel jsem, že Číňani nenávidějí muslimy. Copak je nezavírají do převýchovných táborů?“

„Tady nejde o ideologii,“ odpověděla Pauline. „Čína i Severní Korea vydělávají spoustu peněz výrobou a prodejem zbraní.“

„Neměly by je prodávat ISGS.“

„Řeknou, že jim je neprodávají. A vzkvétá obchodování na černém trhu.“ Pauline pokrčila rameny. „Co hodláte udělat?“

Gus ji překvapil, protože Milta podpořil. „Viceprezident má pravdu, paní prezidentko. V té ranní informaci nebylo ještě něco, a sice to, že kromě ručních zbraní měli ti teroristi ještě tři severokorejská samohybná polní děla ráže sto sedmdesát milimetrů Koksan M-1978 na čínském tankovém podvozku Type 59.“

„Bože můj. Tohle nekoupí na blešáku v Timbuktu.“

„Ne.“

Pauline se zamyslela. „Myslím, že tohle nemůžeme nechat jen tak. Pušky jsou hodně zlé, ale těch je celý svět plný a kontrolovat trh nikdo nedokáže. Ovšem těžké zbraně jsou něco jiného.“

„Souhlasím,“ přitakal Gus, „ale nejsem si jistý, co s tím můžeme udělat. Američtí výrobci zbraní musejí mít pro zahraniční prodeje vládní souhlas – jejich žádosti mi přicházejí na stůl každý týden. Ostatní země by měly dělat totéž, jenže nedělají.“

„Pak bychom je mohli třeba nějak pobídnout.“

„Dobrá,“ souhlasil Gus. „Co máte na mysli?“

„Mohli bychom navrhnout nějakou rezoluci v OSN.“

„OSN!“ odfrkl si opovržlivě Milt. „To nebude k ničemu.“

„Ukázalo by to na Čínu. Už samotná debata by je mohla v tomhle omezit.“

Milt zvedl ruce na znamení, že se vzdává. „Dobrá. Využijeme OSN k upoutání pozornosti na to, jaké lumpárny Číňani šijou. Takhle to vykreslím.“

„Navrhovat rezoluci v Radě bezpečnosti nemá smysl – Číňani by ji prostě vetovali –, takže předpokládám, že mluvíme o rezoluci Valného shromáždění,“ poznamenal Gus.

„Ano,“ přisvědčila Pauline, „ale my ji nejenom navrhneme. My bychom měli shánět podporu po celém světě. Američtí velvyslanci by měli lobbovat u jednotlivých vlád, aby jejich země rezoluci podpořily –, ale diskrétně, aby Číňané nebyli předem upozorněni, jak vážně to bereme.“

„Já si stejně nemyslím, že to čínské chování nějak změní,“ zapochyboval Milt.

„Pak můžeme přikročit k sankcím. Ale pěkně jedno po druhém. Potřebujeme k tomu Chesse.“ Chester Jackson byl ministr zahraničních věcí. Jeho kancelář se nacházela v budově ministerstva, asi půldruhého kilometru odsud. „Jacqueline, zařiď schůzku a probereme to trochu víc.“

Do dveří nakoukla Lizzie. „Paní prezidentko, první gentleman se vrátil do rezidence.“

„Děkuju vám.“ Pauline si stále ještě nezvykla, že se o jejím manželovi mluví jako o prvním gentlemanovi – znělo to komicky. Zvedla se a ostatní učinili totéž. „Děkuju vám všem.“

Odešla z Oválné pracovny dveřmi, které vedou na západní kolonádu. Se dvěma agenty tajné služby a armádním kapitánem s jaderným kufříkem v závěsu prošla podél dvou stran růžové zahrady a vstoupila do rezidence.

Byla to krásná budova, pohádkově zařízená a nákladně udržovaná, ale nikdy nepůsobila jako domov. Pauline s lítostí vzpomínala na řadový domek ve čtvrti Capitol Hill, který opustila, úzkou viktoriánskou cihlovou stavbu s malými, útulnými pokoji plnými obrazů a knih. Byly tam ošoupané obývákové sedačky se zářivě barevnými polštáři, obrovská pohodlná postel a staromódní kuchyně, ve které Pauline přesně věděla, kde co je. Ve vstupní hale stály bicykly, v prádelně ležely tenisové rakety a na příborníku v jídelně měli láhev kečupu. Někdy litovala, že odtud odešla.

Po schodech do domu vyběhla na jedno nadechnutí. V padesáti byla stále hbitá. Prošla kolem oficiálního přízemí a dorazila do rodinné části domu v prvním patře.

Z podesty pohlédla do východního obývacího pokoje, oblíbeného místa lenošení všech členů domácnosti. Spatřila manžela sedícího u velkého arkádového okna s výhledem přes východní křídlo na Severozápadní patnáctou ulici a na historický Old Ebbitt Grill. Prošla krátkou chodbou vedoucí do té malé místnosti, usedla vedle manžela na žlutou pohovku a políbila ho na tvář.

Gerry Green byl o deset let starší než Pauline. Byl vysoký, měl stříbrné vlasy a modré oči a na sobě konvenční tmavošedý oblek, košili s límečkem na knoflíčky a kravatu s nenápadným vzorem. Všechno své oblečení kupoval u staré americké firmy Brooks Brothers, i když si mohl dovolit zaletět do Londýna a nechat si obleky ušít v Savile Row.

Pauline ho poznala, když studovala práva na Yaleově univerzitě a on byl hostujícím lektorem, který přednášel předmět právo jako byznys. Bylo mu něco přes třicet a již byl úspěšný, a dívky v jejím ročníku si myslely, že je super. Jenže znovu se s ním setkala až po dalších patnácti letech. V té době byla členkou Kongresu a on většinovým společníkem ve své firmě.

Chodili spolu, spali spolu a strávili spolu dovolenou v Paříži. Prožili vzrušující a romantické námluvy, ale i tehdy bylo Pauline jasné, že jde spíš o přátelství než o nějakou velkou vášeň. Gerry byl dobrý milenec, ale ona z něj nikdy nechtěla servat oblečení svými zuby. Byl pohledný, inteligentní a vtipný, a ona si ho vzala ze všech těchto důvodů a proto, že nechtěla být sama.

Když byla Pauline zvolena prezidentkou, ukončil své podnikání a stal se šéfem celostátní charitativní instituce zvané Americká nadace pro vzdělání žen a dívek, což byla neplacená práce na částečný úvazek, která mu umožňovala hrát úlohu prvního gentlemana země.

Měli jedno dítě, čtrnáctiletou Pippu. Vždycky chodila ráda do školy a byla vzornou studentkou, takže je udivilo, když je ředitelka požádala, aby se dostavili do školy k projednání Pippina chování.

Pauline a Gerry se dohadovali, v čem může být problém. Pauline si připomněla, jaká byla ona sama ve čtrnácti, a napadlo ji, že Pippu možná přistihli, jak někde ve škole potají líbá nějakého chlapce z desáté třídy. Každopádně to zřejmě nebude nic závažného, pomyslela si.

Pauline do školy jít nemohla. Byly by toho plné noviny. Pippiny problémy, bez ohledu na to, že jsou běžným jevem, by se ocitly na předních stranách a ubohé děvče by se stalo středem pozornosti celé země. Pauline si z celého srdce přála skvělou budoucnost pro své dítě, a věděla, že Bílý dům je pro dospívání nepřirozené prostředí. Byla rozhodnutá Pippu před nejvíce zraňující pozorností médií ochránit. A tak tam Gerry ve vší tichosti šel dnes odpoledne sám a Pauline se dychtila dozvědět, o co šlo.

„Nikdy jsem se s paní Juddovou nesetkala,“ řekla Pauline. „Jaká je?“

„Chytrá a srdečná,“ odpověděl Gerry. „Přesně ta kombinace, jakou si u ředitelky školy přeješ.“

„Jak stará?“

„Něco přes čtyřicet.“

„Co nám chtěla říct?“

„Pippu má ráda a myslí si, že naše dcera je bystrá studentka a cenná členka školní komunity. Cítil jsem se docela hrdý.“

Pauline chtěla říct Jdi k věci. Věděla však, že Gerry podá svou zprávu důkladně a logicky, a že to vezme od úplného začátku. Tři desítky let právnické praxe ho naučily nadevše si cenit srozumitelnosti. Pauline svou netrpělivost ovládla.

„Pippa se vždycky zajímala o historii, studovala ji do hloubky a přispívala k debatám ve třídě. Jenže poslední dobou její příspěvky působily rušivě.“

„Ach, Bože,“ zaúpěla Pauline. Tohle začínalo znít hrozivě povědomě.

„Natolik, že ji učitel musel ve třech případech vykázat ze třídy.“

Pauline přikývla. „A když se to stalo potřetí, poslali pro rodiče.“

„Přesně tak.“

„Které období dějin probírají?“

„Probírají jich několik, ale Pippa dělá problémy, když se mluví o nacistech.“

„Co říká?“

„Pippa nemá námitky proti učitelově výkladu historie. Stěžuje si na to, že studují špatná témata. Prý učivo trpí rasistickými předsudky.“

„Vím, kam tohle směřuje. Ale pokračuj.“

„Myslím, že bychom měli zavolat Pippu, aby teď pokračovala ona.“

„Dobrý nápad.“

Pauline se už zvedala, že půjde dceru vyhledat, ale Gerry ji zadržel. „Zůstaň tady. Dej si chvilku oddech. Jsi ten nejupracovanější člověk v Americe. Já Pippu najdu.“

„Díky.“

Gerry odešel.

Je ohleduplný, pomyslela si Pauline vděčně. Takhle projevoval svou lásku.

Pippina stížnost zněla Pauline povědomě, protože si pamatovala, jak sama vznášela námitky proti svým učitelům. Hlavně si tehdy stěžovala, že se vyučuje pořád jen o mužích: o mužích prezidentech, mužích generálech, mužích spisovatelích, mužích hudebnících. Její učitel – muž – pošetile argumentoval, že tomu tak je, protože v dějinách ženy mnoho neznamenaly. V tu chvíli mladá Pauline vypěnila.

Ovšem starší Pauline nemohla dovolit, aby jí láska a empatie zastřely zrak. Pippa se musí naučit, že nesmí dopustit, aby debata přerostla do sváru. Pauline ji musí vést opatrně. Tohle, stejně jako většinu politických problémů, nelze řešit hrubou silou, ale pouze důvtipem.

Gerry se vrátil s Pippou. Na svůj věk byla malá a útlá, jako Pauline. Nebyla konvenčně hezká, měla široká ústa a široké lícní kosti, ale z toho obyčejného obličeje zářila optimistická osobnost, a kdykoli Pippa vešla do pokoje, Pauline pocítila záplavu lásky. Ve svém školním oblečení, volné mikině a džínách, vypadala dětsky, jenže Pauline věděla, že v nitru se rychle stává ženou.

„Pojď si ke mně sednout, holčičko,“ vyzvala ji Pauline, a když Pippa usedla, objala ji jednou paží kolem ramínek. „Ty víš, jak moc tě milujeme, a proto potřebujeme porozumět tomu, co se děje ve škole.“

Pippa se tvářila obezřetně. „Co říkala paní Juddová?“

„Zapomeň na okamžik na paní Juddovou. Jenom nám pověz, co tě trápí.“ Pippa chvíli mlčela, a tak ji Pauline pobídla. „Jde o hodiny dějepisu, je to tak?“

„Ano.“

„Pověz nám o tom.“

„Učíme se o nacistech, všechno o tom, kolik povraždili židů. Viděli jsme fotky koncentráků a plynových komor. Učíme se jména: Treblinka, Majdanek, Janowska. Ale co lidi, který jsme zlikvidovali my? V době příchodu Kryštofa Kolumba tady žilo deset milionů indiánů, ale když skončily indiánský války, zbylo jich tu čtvrt milionu. To není holocaust? Zeptala jsem se, kdy se budeme učit o masakrech u Tallushatchee, Sand Creeku a Wounded Knee.“

Pippa se rozhořčeně bránila. To Pauline očekávala. Nemyslela si, že se dcera sesype a omluví – každopádně teď ještě ne. „To zní jako rozumná otázka,“ uznala Pauline. „Jak učitel odpověděl?“

„Pan Newbegin řekl, že neví, kdy se to budeme učit. Tak jsem se zeptala, jestli není důležitější znát zvěrstva spáchaná naší vlastní zemí než jinými zeměmi! Dokonce si myslím, že je o tom něco v Bibli.“

„Je,“ přisvědčil Gerry, který měl náboženskou výchovu. „Je to z Kázání na hoře. ‚Nejprve vyjmi ze svého oka trám, a pak teprve prohlédneš, abys mohl vyjmout třísku z oka svého bratra,‘ vyzval Ježíš. A řekl: ‚Pokrytče,‘ takže víme, že to myslel vážně.“

„A co odpověděl pan Newbegin na tohle?“

„Řekl, že učební osnovy neurčují žáci.“

„Měl by se stydět,“ prohlásila Pauline. „Zbaběle z toho vycouval.“

„Přesně tak.“

„A jak to bylo s tvým vyloučením z hodiny?“

„Ptala jsem se dál a on se naštval. Řekl, že když nedokážu sedět a poslouchat, měla bych ze třídy odejít, tak jsem šla.“ Pippa pokrčila rameny, jako by o nic moc nešlo.

„Ale paní Juddová mi říkala, že se to stalo třikrát,“ připomněl Gerry. „O čem byl ten druhý a třetí spor?“

„O tomtéž.“ Pippin obličej teď vyjadřoval silné pobouření. „Měla jsem právo na odpověď!“

„Takže i když jsi možná měla právo na své straně,“ upozornila ji Pauline, „výsledek byl, že hodiny pokračovaly jako předtím, až na to, že jsi nebyla ve třídě.“

„A jsem v průseru.“

Pauline předstírala, že si ničeho nevšimla. „Když se na to podíváš zpátky, co si myslíš o způsobu, jakým jsi to pojednala?“

„Postavila jsem se za pravdu a byla jsem potrestaná.“

To nebyla odpověď, jakou Pauline hledala. Zkusila to znovu. „Dokážeš vymyslet nějaké jiné alternativní reakce, které by mohly stát za zkoušku?“

„Vykašlat se na to a držet klapačku?“

„Nechtěla bys slyšet návrh?“

„Oukej.“

„Zkus vymyslet nějaký způsob, jak by se třída mohla poučit o genocidě indiánů i o nacistickém holocaustu.“

„Jenže on nebude –“

„Zadrž. Dejme tomu, že by pan Newbegin souhlasil s tím, že poslední hodina v pololetí bude věnována americkým indiánům, a že by tě nechal přednést referát, po kterém by mohla následovat ve třídě diskuse.“

„To nikdy neudělá.“

„Mohl by.“ Udělá to, jestliže ho požádám, pomyslela si Pauline; ale nechala si to pro sebe. „Jestli ne, copak ve škole nemáte studentskou debatní společnost?“

„Máme. Jsem v jejím výboru.“

„Navrhni téma indiánských válek. Neprovinili se osadníci nových oblastí holocaustem? Zapoj do diskuse celou školu – včetně pana Newbegina. Potřebuješ, aby byl tvým přítelem, ne nepřítelem.“

Zdálo se, že to Pippu začíná zajímat. „Oukej, to je nápad – debata.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Nikdy.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.