Ella Careyová

Stalo se v New Yorku

Ikar

Přeložila Zdena Zvěřinová

Copyright © 2021 Ella Carey Pty Ltd

Traslation © 2021 Zdena Zvěřinová

All Rights Reserved

ISBN 978-80-249-4729-7

Pro mou dceru Sophii

„Ta nejlepší jídla jsou velmi jednoduchá.“

Auguste Escoffier

„Po dobrém obědě dokáže člověk odpustit každému,

dokonce i svým příbuzným.“

Oscar Wilde

Autorčina poznámka

Všechny postavy, které se v této knize vyskytují, jsou smyšlené. Jakákoliv podobnost s lidmi, ať už živými či mrtvými, je čistě náhodná.

První část

První kapitola

Lily

New York, podzim 1942

Lily Roseová si nasadila červený plstěný klobouk, sáhla po kabátu a rukavicích stejné barvy a vyběhla ze svého domu v Gramercy Parku. Skočila do autíčka American Bantam a na vzácnou vteřinu si položila hlavu na volant. Díkybohu za ten drahocenný automobil. Vždy ji odsud dokázal odvézt.

Klidnou ranní atmosférou na soukromém newyorském náměstíčku s vlastní brankou se linul křik její matky Victorie a hned po něm následovaly naléhavé žádosti Lilyina otce Jacoba.

Lily nastartovala motor zbožňovaného modrobílého vozu s růžovým koženým lemováním, projela po Třetí Avenue a zabočila na parkoviště vedle své milované restaurace U Valentina, kde pracovala jako kuchařka a byla za to každý den vděčná.

Vystoupila, s uspokojivým cvaknutím zabouchla lesklé dveře, upravila si elegantní klobouk a s hlavou plnou receptů a dychtivým očekáváním úžasných, k dokonalosti dotažených jídel, která dnes U Valentina pomůže vytvořit, zamířila k východní 63. ulici.

Z parkoviště pospíchala po Park Avenue kolem malebných činžovních domů, které se v ranním slunci oslepujícím způsobem leskly. Rychle přeběhla po červených kobercích, které pod zářivými plátěnými stříškami vedly k velkolepým vstupním halám fascinujících domů, kde s rukama za zády stáli v pozoru postarší portýrové v úhledných uniformách a bílých rukavicích. Před působivým vchodem do restaurace se zastavila, aby popadla dech.

Mezi dvěma složitě zdobenými lampami, jejichž žluté báně vydávaly v mlhavém ránu přízračné světlo, se dřevěný bar ve stylu art deco před velkolepým zrcadlem ve tvaru vějíře hrdě leskl. Geometrické obložení na stěnách zajišťovalo elegantní pozadí pro kožená sedadla intimně rozmístěná pod romantickými lampami, které zalévaly přepychový interiér teplým světlem.

Lily došla k služebnímu vchodu, přičemž mírně upoutala zájem starších mužů, kteří nebyli odveleni do armády a v současné době plnili manhattanské ulice.

V období, kdy postupovala v žebříčku brigade de cuisine z pozice obyčejné kuchařky se specializací na zeleninu až po zástupkyni šéfkuchaře, znala podle jmen tolik hostů, kteří se pohybovali ve společenském okruhu její rodiny, že se tím už nenechala vyvést z míry. Vařila na plesech pro debutantky, s nimiž vyrůstala, zdobila svatební dorty pro bývalé spolužačky, s nimiž si ve škole v Upper East Side vyměňovala zápisky, a otročila v rozpálené dusné kuchyni. Matčiny přítelkyně zatím pořádaly v soukromých saloncích slavnostní obědy, klevetily na židlích přitažených blízko k sobě na měkkých vlněných kobercích u stolů zdobených nádhernými bílými liliemi a ze stěn na ně shlížela mistrovská díla moderního umění, která majitel restaurace Giorgio Conti sbíral.

Lily však věděla, že její matka Victoria neprojevuje kulturnímu prostředí restaurace U Valentina ani špetku uznání. Chtěla jen to, aby si Lily vzala nejbohatšího starého mládence z New Yorku. Byl to Victoriin dávný sen a to, že její dcera raději vaří ve sklepní kuchyni U Valentina, místo aby chodila na společenské návštěvy do vyšší společnosti, bylo doma zdrojem neustálých konfliktů, před nimiž se Lily snažila uniknout.

Zaklepala rukou v rukavičce na diskrétní černé dveře pro zaměstnance a člen pomocného obsluhujícího personálu ji pustil dál.

„Dobré ráno, slečno Roseová! “ Mladík se hrdě vypínal v čerstvě vyžehlené uniformě.

„Dobré.“ Sundala si klobouk, potřásla dlouhými černými vlasy a upřela tmavomodré oči na pomocného číšníka, k jehož sto pětasedmdesáti centimetrům jí moc nechybělo.

Zasalutoval jí, přičemž se jeho zlaté knoflíky na světle zaleskly. „Abyste věděla, nesalutuju jen tak zbůhdarma.“

Při sundávání rukavic se zarazila a smích jí odumřel na rtech.

Chlapcův obličej se rozzářil vzrušením. „Povolali mě do armády. Půjdu k mariňákům.“

Zmocnil se jí chlad. „Jak tu zprávu přijal Giorgio?“ Majitel restaurace U Valentina, Giorgio Conti, měl rád každého zaměstnance a Lily měla podezření, že plakal pokaždé, když někdo z nich odjel do války.

„Položil mi ruku na rameno, zhluboka se nadechl a řekl mi, že až se vrátím domů, stále tu budu mít práci.“

„Panebože. Kdy odjíždíte?“ Pátrala v jeho obličeji. Působilo trochu zvláštně přát mu bezpečné útočiště na místě, kam se z kuchyně linula uklidňující vůně Valentinových typických karamelových a pistáciových dortů se šlehačkou.

„Za tři dny.“

Zvedla ruku k jeho paži.

„Šup šup! “

Lily nadskočila.

Z restaurace vyběhl vrchní číšník Sidney a přezíravě si změřil Lily i mladíka, se kterým otálela na chodbě. Přes paži měl přehozený bílý ubrousek a šedé napomádované vlasy si sčesal dozadu. Z knoflíkové dírky mu vykukovalo červené poupě a znepokojeně vraštil čelo. „Honem do sklepa, kam patříte, Lily. Jak to, že tu chytáte lelky?“

„No tak, Sidney, víte, že nikde nejsem radši než v kuchyni,“ odpověděla Lily. „Jak vidíte, už tam běžím.“

Sidney ji přejel přísným pohledem a zmizel.

Chlapec se ušklíbl. „Vrátím se do práce, než ho z toho spěchu trefí šlak. Rád jsem vás viděl, Lily.“ Zvedl ruku v dalším zasalutování.

Seběhla po schodech a prošla vinným sklepem. U zdí byly uskladněny staré vzácné lahve a její kroky v klenutém prostoru tlumily silné orientální koberce.

Na dámské toaletě si zastrčila vlasy pod šátek, uvázala si ho kolem hlavy a navrch si nasadila kuchařskou čepici. Pak se z elegantního, na míru šitého kostýmu převlékla do černé sukně a bílé halenky na knoflíky. Otevřela létací dřevěné dveře do kuchyně, kde to už hučelo konverzací mezi kuchaři, kteří se chystali začít krájet mrkev, loupat cibuli, porcovat syrové maso a připravovat kuřata na slaný koláč.

Lilyiny oči se přizpůsobily tlumenému osvětlení ve sklepě. „Dobré ráno, všichni. Podle mých včerejších výpočtů nás dnes čeká přes čtyři sta objednávek.“

Jimmy, který se specializoval na pokrmy z ryb, k ní chvatně přistoupil. Zamračil se, až se jeho šednoucí obočí spojilo. Kuchařská uniforma na jeho štíhlé postavě byla stále bez jediné poskvrnky, ačkoliv strávil už několik hodin filetováním. „Ten losos se nedá použít, šéfe. Mrknete se na něj?“

Lily ho následovala na jeho stanoviště. Otevřela ledničku, sáhla dovnitř a rybu prohmatala. Po jejím doteku už maso znovu nevyskočilo. „Musíme sehnat nového,“ prohlásila a otřela si ruce do mokré utěrky, kterou jí Jimmy podal. „Hned zavolám dodavatelům, ať nám pošlou jinou várku.“

Přesunula se do spodní části řady, přičemž ignorovala povytažená obočí některých starších kuchařů, kteří U Valentina pracovali od chvíle, kdy byla restaurace otevřena.

Giorgio Conti na sebe upozornil už ve dvacátých letech a jeho podnik na Park Avenue se brzy stal jedním z nejoblíbenějších s nejexkluzivnější klientelou. Jeho pravou rukou byl vrchní číšník Sidney, který znal v New Yorku všechny, kdo stáli za řeč, a znovu a znovu je lákal, aby se k nim přišli najíst.

Restaurace U Valentina dosahovala úspěchu už dvacet let, přežila Velkou hospodářskou krizi a nyní se řítila přímo do války. Lily se tam ucházela o zaměstnání hned, jakmile se dozvěděla, že někoho shánějí. Nastoupila jako pomocná síla a postupně si prošla jednotlivými úseky. U Valentina by pracovala i zadarmo.

Procházela kolem té budovy každý den, když se vracela domů ze školy, a ve školní uniformě s aktovkou u boku nakukovala do prosklených výloh, kde se odrážely její dlouhé nohy, tmavé vlasy svázané do culíku i modré vykulené oči. Odjakživa si přála proměnit se v krásného motýla a vlétnout do toho jedinečného prostředí ve stylu art deco, aby ho líp prozkoumala. Pohlední dokonalí číšníci nosili vysoko ve vzduchu podnosy s delikátními pokrmy a pokládali lákavé talíře před krásně oblečené zákazníky u stolů s bílými ubrusy a se šampaňským v kbelících s ledem. Tlumené lampy zalévaly místnost teplým světlem a propůjčovaly interiéru magické kouzlo, takže si Lily i přes sklo uvědomovala, že vaření není jen úžasný koníček, kterému se už dlouho zaníceně věnuje, ale umění, které skutečně dělá lidi šťastnými.

Takže nyní, když měla takové štěstí, že se stala součástí personálu, by se té příležitosti za nic na světě nevzdala.

Protože její povinnosti spočívaly v tom, aby dohlížela na kuchyň a nesla zodpovědnost za zásoby a kvalitu potravin, začala denní inspekci u kuchaře, který měl na starosti organizaci skladu a přípravné práce. Cestou k protějšímu konci pracovního stolu uviděla kuchaře Lea, šéfa grilu, jak se mohutnýma rukama opírá o nerezový kuchyňský stůl s masivními železnými hořáky, na nichž byly pod řadami obrovských měděných hrnců visících ze stropu rozložené dlouhé pánve. Horký vzduch jiskřil aktivitou kuchařů, kteří neúnavně krájeli, sekali a přesypávali jídlo do hrnců, z nichž stoupala pára.

Při Lilyině příchodu se Leo zasmušil a přimhouřil oči.

Zkušeným okem přelétla jeho úhledné silné steaky, které budou už brzy ponořeny do rozpáleného másla, křehké filety, jež zůstanou uvnitř dokonale růžové, a lákavě vyhlížející svíčkovou. Dobře věděla, že Leo se U Valentina stará o maso už přes dvacet let, a dával jasně najevo, že na rozdíl od mnoha jiných kolegů nevidí důvod, aby v brigade de cuisine postupoval někam výš.

„Dobré ráno, Leo. Nemáte dnes, pokud jde o dodávku surovin, žádné stížnosti?“ zeptala se ho.

„Vím moc dobře, jak mám připravit maso, aby byl zástupce šéfkuchaře spokojený, slečno Roseová. Dělal jsem to už předtím, než jste se narodila,“ zabručel a obrátil se zpátky k pracovnímu stolu.

„Jsem ráda, že všechno klape, jak má.“ Lily podruhé překontrolovala jeho stůl a chystala se popojít dál, když vtom se vedle ní objevila její spolupracovnice, druhá zástupkyně šéfkuchaře.

Martina, vysoká jen něco málo přes sto padesát centimetrů, si založila paže na hrudi a pod kuchařskou čepicí jí zablýskly tmavé oči. „Lily, chce nás vidět Giorgio. Vás, mě a Toma. Hned.“

„Dobře, Martino,“ přikývla Lily. „Nevíte náhodou proč?“

Dívka pokrčila rameny a šéfkuchař Tom Morelli na kraji řady zvedl hlavu.

„Tome.“ Když na něj Martina promluvila, její tón zněžněl. Tom, jen o jednu příčku níž pod milovaným výkonným šéfkuchařem Marcem, který odjel do války, byl zodpovědný za většinu jídel, která se v současné době U Valentina vařila.

Lily se rozhlédla po kuchyni. Zdálo se, že všechno běží, jak má, a přesto silně pociťovala Marcovu nepřítomnost. Ostatní kuchaři na tom byli stejně – několik jich viděla, jak se s nějakým dotazem vydali do Marcovy kanceláře, a až potom si uvědomili, že odjel na vojenské transportní lodi bůhvíkam. V místnosti byla tma a kuchařská čepice visela opuštěná na zadní straně dveří.

Bez oddaného šéfa kuchyně všichni kuchaři improvizovali, a přesto bylo nemožné představit si ve velení někoho jiného než milovaného Marca. Právě on naučil Lily všemu, co znala, přesouval ji z jednoho místa na druhé a podporoval její rychlé povýšení, dokud se v rekordním čase nestala zástupkyní šéfkuchaře. Vděčila mu za svou kariéru.

Tom Morelli si sundal zástěru a v modrých džínách, které měl dovoleno nosit jen on, vykročil po kuchyňské podlaze. Štíhlý a svalnatý si vyhrnul rukávy bílé uniformy a s tmavými vlasy ukrytými pod vysokou kuchařskou čepicí přimhouřil zelené oči. Pro jídlo, které připravoval, by člověk vraždil, a dokázal si naklonit srdce veškerého personálu.

„Dobré odpoledne, Lily,“ pozdravil a blýskl po ní širokým úsměvem.

„Dobré ráno, Tome.“ Při jeho vtipu potlačila úsměv. Oba věděli, že tu včera večer skončila až po jedenácté, a protože měla v rozpisu služeb odpolední směnu, nemusela tu být tak brzy jako někteří jiní.

Zároveň odsunula stranou myšlenku, že každá dívka by si přála, aby jí Tomův jemný hlas s italským přízvukem šeptal do ucha. Tom Morelli byl pro ni zakázané ovoce. Kdyby Lilyina vlivná matka zavětřila sebemenší náznak přitažlivosti mezi Lily a některým z jejích spolupracovníků U Valentina, okamžitě by se rozčílila a vyhnala ji odsud. Ne, matka měla s Lilyinou budoucností mnohem velkolepější plány než nějakého kuchaře.

Tom na ni počkal a pustil ji před sebe. „Co nám asi Giorgio chce?“

Lily nepochybovala o tom, že Tom má určitě okouzlující přítelkyni. Vlastně pokud mohla soudit podle jeho oblíbenosti U Valentina, nejspíš ho milovaly všechny obyvatelky z jeho čtvrti. Zamračila se a pokusila se soustředit.

Giorgio Conti stál před svou kanceláří a čekal, až všichni vejdou dovnitř.

„Drazí…,“ přivítal je s lyrickým italským přízvukem, který byl mnohem výraznější než u Toma Morelliho.

Při pohledu na jeho ztrhané rysy sebou Lily trhla. Obvykle chodil bezvadně upravený, ale nyní měl napomádované šedé vlasy rozcuchané a pod očima zrádné tmavé kruhy. Jako majitel Valentina nejenže dělal pohovory s případnými šéfkuchaři, ale už týdny vykonával Marcovu práci. To si na něm zjevně vybralo svou daň. Restaurace U Valentina byla Giorgiova vášeň, pro kterou žil a dýchal. Všichni věděli, že se o ni stará, jako by to bylo jeho dítě. Na veledůležitou pozici výkonného šéfkuchaře by nenajal nikoho, u něhož by si nebyl zcela jistý, že je v jeho schopnostech tu náročnou roli zvládnout.

„Tome, Lily, Martino,“ promluvil s výrazným r a protahováním souhlásek. „Posaďte se, prosím.“

Lily poklesla na čalouněnou židli.

Giorgio položil ruce na úhlednou hromádku krémových dopisních papírů, které používal při korespondenci. Jeho výraz se zasmušil. „Špatně se mi to říká, ale přišly šokující zprávy. Připravte se na nejhorší.“

V Lilyině žaludku se zpěnila žluč.

Giorgio sklopil oči. „Marco je mrtvý. Náš výkonný šéfkuchař zemřel.“

Lily si zalétla rukou k ústům. Martina vedle ní zalapala po dechu a Tom sevřel okraje své židle.

„Zabili ho při vylodění Spojenců v Severní Africe,“ pokračoval Giorgio se skloněnou hlavou. „Před pouhými několika dny jsem se dočetl, že ta operace skončila celkovým úspěchem, ale při výsadku severně od Casablanky zahájili francouzští vojáci podléhající vichistickému režimu za podpory Němců dělostřeleckou palbu. Spojenci vyhráli a už jsem se začal uklidňovat, když mi dnes ráno zavolala jeho matka. Náš nejdražší Marco byl potvrzen jako jedna z obětí.“

Lily zbledla. „To ne,“ zašeptala roztřeseným hlasem do tiché místnosti. „Omlouvám se, ale asi se mi rozskočí hlava…“

Jako všichni další Newyorčané měla Lily z války strach. Nacisté označili město jako „cíl číslo jedna“ a Lily četla každé ráno v novinách děsivá varování, že by Němci mohli poslat bombardéry na americké nebe nebo ostřelovat pobřeží z válečných ponorek. Ale ačkoliv čtyři sta tisíc Newyorčanů hlídalo zem před nálety a městem duněly protiletadlové zbraně, osobní ztrátu zatím nezažila.

Tom si povolil límeček, naklonil se dopředu a položil si hlavu na kolena. Martina, potlačující slzy, si zakryla rukou ústa.

Giorgio pomalu zvedl hlavu. Upřeně se zadíval na Lily a ta si zvedla roztřesenou ruku k čelu a bezmocně mu pohled oplácela.

„Omluvte mě na chvíli,“ vypravil ze sebe Giorgio pronikavým hlasem, položil si hlavu do dlaní a rozplakal se.

Poprvé od chvíle, kdy neonové cedule na Times Square ztmavly a starosta La Guardia varoval před hrůzou přicházející z nebe, zasáhla pohroma i práh Valentinova zdánlivě bezpečného světa.

Lily polkla, aby si uvolnila stažený krk. Nemohla pochopit, že se jejich respektovaný, obdivovaný a všemi milovaný Marco nevrátí. Už nikdy neuvidí toho vysokého, ani ne čtyřicetiletého muže s brýlemi ze želvoviny, které se mu v horku mlžily, jak se vlídně usmívá a tmavé vlnité kadeře mu vykukující zpod kuchařské čepice.

Byl neustále s nimi, pokud ne přímo v kuchyni, tak v kanceláři, kde listoval v hromadě receptů, které během let zasvěcených oddanému vaření pro Giorgia vytvořil. S perem zastrčeným za uchem je všechny vedl a s nesmírnou trpělivostí je učil zdokonalovat recepty, které Giorgio zbožňoval. Zůstával s nimi přesčas, i když musel být zpátky před svítáním, aby objel trhy, a všechny v týmu laskavým způsobem povzbuzoval, aby pracovali, jak umějí nejlíp, podle nejvyšších možných měřítek.

Pro restauraci U Valentina i celý newyorský restaurační průmysl to byla obrovská ztráta. Jako se to stalo mnoha jiným v této hrozné válce, jeho život skončil dřív, než dosáhl středního věku. Lily sklonila hlavu a mlčky, s roztřesenýma rukama, nechala slzy, by jí volně proudily po tvářích.

Druhá kapitola

O dvacet minut později, když Sidney přinesl do Giorgiovy kanceláře čtyři silná espresa, se Lily stále hrbila na židli, pálily ji oči a přerývaně dýchala. Tom Morelli zaklonil hlavu a vypil kávu na jeden lok, ale Martina na svůj šálek jen bezvýrazně zírala.

„Bohužel, drazí, musím čelit skutečnosti, že se mi nepodařilo najít nového vhodného výkonného šéfkuchaře. Nikdo z těch, s nimiž jsem dělal pohovor, nemá Marcův talent k vaření ani oddanost k povolání.“ Giorgio zavrtěl hlavou a přejel si rukou po tváři. „Věděl o této restauraci všechno, co se dá.“

Lily nevěřícně zavrtěla hlavou.

„Bylo by od nás naivní nepřipravit se na to, že i Tom může být povolán,“ pokračoval Giorgio. „Jinak bych ho už dávno proškolil.“

Nesmíme přijít o Toma stejně jako o Marca. Ne, prosím. Lily letmo pohlédla na pohledného muže vedle sebe. Upřeně a s bledým obličejem se díval na Giorgia.

Martina se na židli zavrtěla.

„Čekají nás obrovské změny,“ pokračoval Giorgio, „dokonce větší, než jaké jsme zažili v minulé válce. Nemám jinou možnost, než zvolit na místa šéfkuchařů ženy. To by bylo před Pearl Harborem neslýchané.“ Giorgio se pokusil o úsměv.

Lily se rozbušilo srdce. Vyhnula se pohledu na Martinu.

Giorgio ztišil hlas. „Ale Marcova tragická smrt mě donutila jednat. Proto jsem se rozhodl, že od nynějška budeme školit vás obě, Martino a Lily, na roli výkonné šéfkuchařky pro případ, že by byl Tom odveden. Budu vás pozorně sledovat a brzy rozhodneme, která z vás se jí stane. Školení začne okamžitě.“

Lily nevěděla, co se ozvalo dřív, jestli její vítězoslavné zvolání, nebo Martinin rozhořčený výkřik. Když se obrátila, uviděla, jak se její kolegyně ušklíbla. Od chvíle, kdy tu Lily začala pracovat, se jí nikdy nepodařilo prolomit Martinin vnější chlad. Kdykoliv se pokusila chovat přátelsky, Martina její snahy o rozhovor utnula.

Teď odstrčila židli tak energicky, až na naleštěné dřevěné podlaze zaskřípala. „Všichni vědí, že nás Lily po skončení války opustí. Je jen otázkou času, kdy se vdá za nějakého boháče ze společnosti – nepochybně ji uchvátí některý z vašich zákazníků a než řeknete švec, postaví jí v Connecticutu venkovské sídlo! “

Lily se zkoprnělá úžasem opřela. To byla vyložená nespravedlnost. Zvedla bradu. Nechtěla sice před Giorgiem vést osobní hádku, ale proti takovému nezaslouženému útoku se musela bránit. „Jsem svému povolání oddaná jako kterýkoliv muž. Možná i víc. A vdávat se nehodlám. Koho bych si asi tak proboha vzala?“ Ucítila, jak jí rudnou tváře. Její matka o tom měla jasnou představu…

Giorgio ji při vstupním pohovoru ušetřil nevyhnutelné otázky týkající se plánů na zásnuby a děti, ale v kuchyni kolovaly klepy a Lily si dobře uvědomovala, že někteří další členové personálu ji považují pouze za dívku z nóbl společnosti, která odvádí svůj díl při válečném úsilí. Přesto, jak se o tom Martina opovážila mluvit před Giorgiem!

„Mám mnoho důvodů, proč uvažuju i o Lily,“ prohlásil Giorgio a zalétl očima od Martiny k Lily a zase zpátky.

Tom vedle ní soustředěně přimhouřil oči.

Lily tlouklo srdce až v ústech. Výkonná šéfkuchařka U Valentina. Tváří v tvář tragické válečné zkáze se náhle cítila provinile, že by si mohla splnit sen a tvořit vlastní recepty pro jednu z nejproslulejších manhattanských restaurací. Měla by myslet na Marca, ne na kariéru. Ale příležitost dohlížet na celý tým kuchařů a pracovat s některými z nejlepších dodavatelů v New Yorku? Pro žádného kuchaře si neuměla představit lepší odměnu.

Martina však byla italského původu a Giorgiovu milovanou mateřskou kuchyni vařila božsky.

„Odpusťte, Tome,“ dodal Giorgio, „že mluvím o vašem odjezdu dřív, než je naplánován. Samozřejmě doufám, že od nás neodejdete.“

„Jasně,“ prohodil Tom, ale přesto se obrátil k Lily a znepokojeně svraštil čelo.

Mírně zavrtěla hlavou. Netušila, že Martinino nepřátelství sahá tak hluboko.

Giorgio vzdychl. „Je mi líto, že mě naléhavé okolnosti donutily zmínit se o tom současně s Marcovou ztrátou. Ale bez výkonného šéfkuchaře se už nadále neobejdeme.“

Martina si vyhrnula rukávy. „Ovšemže ne, Giorgio. Přesto nechápu, proč o té roli uvažujete u kuchařky, která je tu jen polovinu doby co já, a už jsem dokázala, že na mě můžete být hrdý.“

Giorgio si založil ruce na stole. „Martino, Lily nejenže vášnivě miluje vaření, ale má i jedinečnou schopnost porozumět naší klientele. Snadno může přecházet hranice mezi kuchyní, vedením podniku a našimi hosty, a to je pro mě velmi cenné.“

Při pohledu, který Martina vrhla na Lily, by se roztavila i jedna z jejich železných pánví.

„Lily a Tome, zítra ráno přesně ve tři hodiny se mnou pojedete na trh.“

Navzdory Martininu doutnajícímu hněvu Lily nedokázala ovládnout směs emocí, zatímco následovala Toma a Martinu ze dveří Giorgiovy kanceláře. Kvůli tragické ztrátě Marca jí skoro puklo srdce, a proto mysl nedokázala přestat vymýšlet recepty, jimiž by dokázala, že si místo výkonné šéfkuchařky zaslouží.

Kvůli Marcovi by udělala cokoliv.

A pokud už musí za těchto tragických okolností převzít jeho práci, alespoň se postará, aby na ni mohl být hrdý a uctila jeho památku.

Po skončení ranní směny, když měl kuchyňský personál pauzu a se skloněnými hlavami přijal Giorgiovu zničující zprávu o Marcově smrti, zamířila Lily k jeho bývalé kanceláři a váhavě vkročila do tichého prostoru. Založila si paže na hrudi, aby potlačila zachvění, které jí uvnitř proběhlo.

Jeho kuchařská čepice byla tentokrát položená na polici s kuchařkami a na stole spočívala hromádka receptů psaných jeho úhledným rukopisem. Vypadalo to, jako by si jen odskočil za Giorgiem a každou chvíli se vrátí. Lily vytáhla z kapsy kapesník a vysmrkala se.

Na spodní polici pod řadou kuchařek spočívaly štosy sešitů s recepty vázaných v kůži, přesně jak je tam nechal. Poslední byl nedokončený. Teď už ho nikdy nedopíše.

„Lily.“

Pomalu zvedla hlavu.

Tom Morelli na ni upíral tázavé oči. Několikrát během směny ho přistihla, jak těká pohledem jejím směrem.

Opřel se rukou o rám dveří. „V pohodě?“

Přikývla. Zatahala prsty za pásek na zástěře a pak je za něj zaklesla.

„Můžu vám ji pomoct rozvázat?“ Okouzlujícím chlapeckým způsobem zvlnil rty.

Na okamžik zavřela oči. Když se konečně obrátila, ucítila, jak hbitě rozvazuje uzel na zástěře, a pronikavě si uvědomila jeho blízkost. Jakmile skončil, znovu se k němu otočila. Musí se vzpamatovat. Kvůli pohnutí z Marcovy ztráty, která ji tak silně zasáhla, vnímala Tomovu přítomnost silněji, než by měla. Ona, Tom i Marco spolu často pracovali. Marco s Tomem byli blízcí přátelé a Lily si byla jistá, že Toma musela jeho smrt zdrtit.

„Díky,“ zašeptala.

Podal jí zástěru. „Převezměte otěže,“ pošeptal jí. „Nedovolte, aby nad vámi Martina vyhrála. Oba víme, že vám Marco přál každou příležitost, protože jste si ji zasloužila. Jednou mi řekl, že jste žena neomezených možností.“

Připadalo jí, jako by tichá místnost kolem nich šeptala. Krátce na něj pohlédla a hlesla: „Myslíte si, že trpěl, Tome?“

Sklesle se opřel o dveře. „Trápí mě představa, co všechno prožil.“ Jeho obličejem se prohnala smršť emocí a potom ztišil hlas. „Vím, že by si přál, abyste ze sebe při této příležitosti vydala všechno, co ve vás je.“

„Hm,“ zabručela. „Nevěřím, že si o mně někdo další z personálu myslí totéž, Tome, ale je to od vás moc milé.“ Byla si jistá, že ji pochopí, a proto se mu svěřila se svými starostmi. „Bojím se, že mě Giorgio chce vyškolit jen proto, že moje rodina má styky, které by mu mohly být užitečné. Víte, jak jsou on i Sidney praktičtí, pokud jde o to přilákat do Valentina ty správné lidi.“

Tom povytáhl obočí. „Prošla jste všemi pozicemi v rekordním čase. Jste skvělá kuchařka. A pro upřesnění si myslím, že by z vás byla skvělá výkonná šéfkuchařka. Giorgio by se mohl věnovat obchodům a Sidney… no, s ním si hlavu nelámejte. Ale Giorgio má vážně cit pro dobré zaměstnance.“ Tomovým obličejem prolétl stín. „Škoda že o většinu z nich teď přijdeme. Giorgia to ničí.“

Lily přikývla. Pokud má bojovat za svůj sen, musí si věřit. „Nenávidím představu, že odejdou ještě další.“ Zvlášť vy. Zamračila se na Marcovy knihy s recepty. „Podle mě bude největší výzvou najít recepty, které se dají sloučit s přídělovým systémem. Chci nějaké vymyslet.“

„Rád vám s tím pomůžu,“ blýskl na ni širokým úsměvem. „Jestli budu muset jíst polní stravu, budu vám obzvlášť vděčný, že jste pro mě a tisíce dalších vojáků ušetřila sušené hovězí. A jestli budu odvelen, ohlédnu se zpátky a vzpomenu si, kolik legrace jsme si přitom užili.“

„Slibuju vám, že vám po válce připravím tak lahodný hovězí Wellington, že se vám veškeré vzpomínky na sušenou stravu vykouří z hlavy. Až se vrátíte domů, Valentino tu pořád bude, Tome. Nikam neuteče.“

„Kráska nabízející jídla, na která se člověku sbíhají sliny v ústech, a dává lidem alespoň příležitost myslet si, že vedou normální život.“ Jeho výraz zněžněl. Lily si už nebyla jistá, jestli stále mluví o restauraci U Valentina.

Usmála se na něj a při jeho hřejivém pohledu vzdychla. „Já tu tlachám o místě výkonné šéfkuchařky, zatímco vás možná čeká odchod do války. S tím se výzvy, kterým čelím, nedají vůbec srovnávat.“ Sklopila oči.

„Ne, Lily…“ Zvedl jí bradu a tiše pokračoval: „Vy anebo Martina se stanete první výkonnou šéfkuchařkou v zemi a navíc v tak kvalitní restauraci, jako je U Valentina. Pokud lidé, kteří zůstanou doma, neudrží civilní sektor při síle, válku nevyhrajeme.“ Pátral v jejím obličeji. „Víte, že U Valentina máte rodinu.“

„Díky,“ zašeptala s očima upřenýma do jeho. Srdce jí tlouklo tak, že by z toho její matka dostala záchvat, který by si zasloužil výstup na Broadway. „Hodně to pro mě znamená.“ Víc, než si umíte představit.

„Takže… jak se sem ve tři hodiny ráno dostanete? Pojedete na kole? Nebo si na Třetí Avenue někoho stopnete?“ Věnoval jí oslepující úsměv.

„Jste blázen! “

„Nechtěla byste se mnou jet metrem? Zmínila jste se, že bydlíte v Gramercy Parku.“

„A máme plán.“ Myšlenka, že pojede s Tomem, jí připadala mnohem dobrodružnější, než kdyby jela v noci sama. Stejně už tento týden skoro vyčerpala příděl benzinu.

A pokud šlo o překročení hranic, které si kolem tohoto pohledného muže vybudovala, měla by mít svobodnou volbu, mohla se zamilovat kterýkoliv den v týdnu, a koneckonců spolu pojedou jen do práce. Co by na tom mohlo být špatného? Bylo to stejné, jako by jí nabídl třeba to, že jí domů odnese knihy.

O nic nejde…

Přehodil si kuchařskou čepici z jedné ruky do druhé. „Pozdě v noci bývám v metru nervózní. Hodila by se mi společnost.“

Rozesmála se. „S tím se netrapte. Ochráním vás.“

„Dobře,“ přikývl. „Dělal jsem si trochu starosti, že pokud se vás zeptám, odpovíte ne.“ Přiblížil k sobě palec s ukazováčkem, jako by nabíral špetku soli.

Lily ho udeřila popruhem od zástěry a Tom uhnul.

„Dobře se vyspěte,“ popřál jí a přimhouřil oči. „Uvidíme se v půl třetí na rohu Park Avenue a Gramercy Parku?“

„Ujednáno. Jen nevím, jestli má vůbec cenu jít spát! “

Povytáhl obočí a Lily se na něj zakřenila. Na konci směny si zašla na toalety a krátce pohlédla na svůj odraz v zrcadle. Ale navzdory hrozné tragédii, která je dnes všechny postihla, měla zardělý obličej a modré oči jí zářily víc než v uplynulých měsících. Přísně se na sebe zadívala, ale nedokázala si pomoct. Zubila se jako hlupák.

Třetí kapitola

Lily

Po skončení směny U Valentina projížděla po Park Avenue a uvnitř ji sžíral hněv kvůli Marcově nesmyslné smrti. Zkušeně se proplétala příšerně pomalým dopravním ruchem, než zabočila ke Greenwich Village a babiččině útočišti. Nepřiměřenou rychlostí se prohnala kolem Washington Square Parku a míjela úzké okolní uličky se starými newyorskými domy, avantgardními komediálními kluby, italskými lahůdkářstvími, stánky s čerstvým ovocem a zeleninou a obchody s potravinami.

Zastavila před dvoupatrovou budovou z červených cihel v Bank Street, kde bydlela její milovaná babička Josie. Rychle vytáhla klíčky ze zapalování a vyšla po hlavních schodech. Než stačila sáhnout po mosazném klepadle, otevřela jí služebná.

„Slečno Lily.“ Emmeline sáhla po Lilyinu kabátu a klobouku.

Lily si uvolnila vlasy z drdolu, který ve všední dny běžně nosila, a stiskla služebné ruku. „Milá Emmeline. Je drahá Josie doma? Naléhavě si s ní potřebuju promluvit.“

„Je mi líto, slečno, šla do Bleecker Street, ale už ji hnedka čekám zpátky.“ Drobná Emmeline se začervenala, až jí broskvově krémová pleť zrůžověla ke kořínkům jemných plavých vlasů, a zvedla k Lily hlavu.

„Netrapte se kvůli takovým mrzutostem, jako je gramatika.“ Lily mávla rukou nad Emmelininou snahou zamaskovat brooklynský původ. „Náhodou mluvíte moc pěkně. Ale jestli si s Josie nemůžu popovídat, půjdu aspoň něco uvařit. Třeští mi hlava.“

„Samozřejmě, slečno.“ Emmeline se tvářila, jako by bylo úplně normální, že se Lily přižene v pozdní odpoledne a namíří si to rovnou do babiččiny kuchyně.

Lily seběhla do sklepa a ze zásuvky starého dřevěného prádelníku vytáhla zástěru. Připravila si nádobí a při pohledu na Josieinu útulnou kuchyň, zlaté odpolední slunce zalévající vydrhnutý dřevěný stůl a brýle na čtení položené na hromadě kuchařek vedle keramického džbánku přetékajícího květinami vzdychla úlevou. Místnost byla vytápěna obrovskými starými anglickými kamny a na plotně se přihřívala konvice s čerstvě uvařenou kávou.

Josie povýšila kuchyň na nejpoužívanější místnost svého domova. Okno nabízelo půvabný výhled na květinové truhlíky v altánku, smetanové růže podsazené sedmikráskami a zeď porostlou břečťanem. V domě Lilyiných rodičů se pokaždé jedlo ve formální jídelně s karmínovými zdmi. Dokonce i snídali pod dohledem portrétů úplně cizích lidí, které Victoria koupila, protože se to tak dělalo.

Emmeline se zastavila vedle Lily. Její klidná přítomnost byla balzámem na Lilyinu znepokojenou mysl. „Chcete pomoct, slečno Lily?“

„Díky, milá Emmy, ale jen pokud máte čas.“

Emmeline přikývla a usmála se. „Víte, jak ráda s vámi vařím.“

„Skvělé. Potřebuju tuk do pečiva, med, mouku, jedlou sodu a špetku soli. Taky našlehaná vejce, pomerančovou šťávu a nastrouhanou pomerančovou kůru. Hned si to sem všechno nahromadím.“

Uvázala si zástěru přes červenou sukni a bílou halenku a začala míchat tuk a med dohladka. Emmy vedle ní prosévala mouku s práškem do pečiva a špetkou soli do modrobílé pruhované keramické mísy. Josieinu kuchyň naplnilo cvakání vařeček o boky misek a Emmy si začala pobrukovat zpěvavou melodii. Lily si od ní vzala suché ingredience a vmíchala je do krémové medové směsi, zatímco Emmy šlehala vejce.

„Kdyby se bez vás babička obešla, Emmy, dali by vám Contiovi práci U Valentina každý den z týdnu,“ nešetřila Lily chválou. „Ale Josie by tu bez vás umřela milionem smrtí.“

„Nejsem způsobilá pracovat v proslulé restauraci tak jako vy.“ Emmy jí podala skvěle našlehaná vejce.

Já taky ne, pomyslela si Lily. Ale Marco mě přiměl, abych se na to dívala jinak. Vybavila si jeho obličej a zmocnil se jí smutek.

Přimíchala do směsi vejce a Emmy zatím nastrouhala pomerančovou kůru a odměřila šťávu. Jakmile bylo všechno hotovo, uložila krémové těsto do lednice a přibouchla dveře.

„Než si půlhodinku odpočine,“ prohlásila, „naliju oběma hrnek kávy.“

Za pět minut už seděla u kuchyňského stolu a bílý kocour Cosmo se jí motal kolem nohou. Za vysokými sklepními okny se ze starých stromů snášelo zlatohnědé listí. Jakmile uslyšela na schodech babiččiny kroky, tleskla a vstala, aby ji pozdravila.

„Lily?“ Josie měla husté šedé vlasy stažené z krásného obličeje a prohlížela si vnučku nápadně modrýma očima. Sundala si svou oblíbenou starodávnou námořnicky modrou pláštěnku a upravila si rukávy sametových šatů se sníženým pasem, které byly lemovány hedvábnými stuhami a pocházely z roku 1923. „Vypadáš ustaraně, holčičko. Doufám, že nedošlo k ničemu zlému?“

Lily si přivinula babičku do náruče, vdechla důvěrně známou vůni jejího parfému a na okamžik si položila hlavu na její měkké rameno. „Drahá babi, mám takové zprávy, že ani nevím, odkud mám začít.“

U hlavního vchodu se rozezněl zvonek a Emmeline se rozběhla otevřít.

Domem se rozlehl hlas Lilyiny matky. Cosmo rychle utekl. „V kuchyni, Emmeline? To jsem si mohla myslet! “

Josie povytáhla obočí a zamířila nahoru, aby snachu přivítala.

O něco později se matka objevila ve dveřích do kuchyně. Měla na sobě černý přiléhavý kostým s bílou růží připíchnutou na hrudi a tmavé vlasy pečlivě natočené. Přes rameno si přehodila krémový kašmírový šál a dlouhé pěkně tvarované nohy byly obepnuté nejlepšími hedvábnými punčochami z obchodního domu Macy’s. Při prvních zmínkách o válce si je nakoupila do zásoby.

Lily pomyslela na hádku z dnešního rána a ve snaze najít rozptýlení vykročila k lednici. „Každou chvíli musím vložit pomerančové sušenky do trouby.“

„Lily! Přišla jsem sem kvůli konkrétnímu důvodu.“

Josie sešla dolů po zadních schodech a zastavila se ve druhých dveřích do kuchyně, které byly určeny převážně pro sloužící. Lily na ni vrhla nenápadný pohled a potlačila úsměv.

Vytáhla z ledničky mísu s těstem. „Skvělé.“

„Nikdy nepochopím, proč je moje jediná dcera tak posedlá kuchyní.“ V místnosti s vysokým stropem se rozlehl Victoriin přízvuk Katharine Hepburnové.

Nad tím člověk skutečně žasne vzhledem k tomu, že ty jsi nikdy nestrčila nohu do jiné místnosti, než je salon, ložnice a jídelna.

Victoria s nakrčeným nosem oslovila Lily ze dveří. „Nehodlám tvou budoucnost probírat ve sklepě. Okamžitě pojď nahoru.“

Lily vytáhla váleček, vyhrnula si rukávy a naklonila se nad kuchyňský stůl, aby vyválela těsto.

„Nedovolím, aby mě přezírala vlastní dcera.“

„Musím ty sušenky připravit.“ Lily sáhla po vykrajovátku a vtlačila oválný kov do měkkého těsta. „Josie je bude mít k odpolední svačině.“

„No tak, proboha! “ Victoria rozhodila ruce do vzduchu. „Poslouchejte mě, obě. Všechen ten zmatek je kvůli Nathanielu Carterovi. Je to nejžádanější svobodný muž v New Yorku a Lily se mu moc líbí.“

Lily zaníceně válela těsto. Nejžádanější svobodný muž v New Yorku? Pro koho, matko? Pro tebe?

Victoria se obrátila k Josie a ztišila hlas. „Drahý Jacob chce po válce skončit s kloboučnictvím a díky své prozíravosti už předem plánuje, kdo živnost převezme.“

„Nechápu, Victorie.“ Josie se postavila vedle Lily a založila si paže na hrudi. Lily jí podala kousek těsta, aby ho ochutnala.

„Jen to babičce dopověz, matko,“ vyzvala ji Lily. „Do toho.“

„Lily pochopitelně otcovu živnost zdědit nemůže. Bude mít spoustu práce s vlastní rodinou, až přijde čas.“

Lily zalapala po dechu. Matka uměla být netaktní, ale nenucenost, s jakou se zmínila o dědictví a o smrti Lilyina otce, Josieina jediného syna, byla šokující. Při těch nechutných slovech zrudla rozpaky.

„Může ale přivést na svět syna, který dědit bude,“ pokračovala Victoria. „A pokud to bude zároveň člen rodiny Carterových, čeká Roseovy skvělá budoucnost.“

Josie pevně stiskla rty, takže vytvořily rovnou přímku. „Zapomínáte, že ne každá žena dokáže přivést na svět syna, Victorie.“

Lily vykulila oči. Znovu se soustředila na váleček a ztěžka vydechla.

Rozhostilo se ticho.

Odvážila se letmo pohlédnout na matku a uviděla, že jí na tvářích naskočily dvě červené skvrny.

„Musím vám připomenout, Josie, že váš zesnulý manžel, můj tchán, pracoval padesát let, aby od nuly vybudoval rodinné kloboučnictví. A jestli ze sebe Lily bude dál dělat hlupáka a vařit ve sklepě té zatracené restaurace, riskuje, že přijde o Nathanielův zájem i o rodinnou firmu.“

Nepříjemný výraz ve Victoriině obličeji vyvolal v Lily nešťastnou vzpomínku, která ji téměř o dvacet let vrátila v čase. Stále ji někdy bolelo na hrudi z toho, jak Victoria zasahovala do vztahu s jejími kamarády, zvlášť s dívenkou Ettie, kterou Lily na základní škole zbožňovala. Matka jí to přátelství zakázala v okamžiku, kdy zjistila, že Ettie bydlí v Lower East Side. A sdělila citlivé dcerce, že pěkné mladé dámy nechodí níž než do 14. ulice.

Zmatená Lily své ohromující matce bezvýhradně věřila, když jí sdělovala, že tam dole bydlí jen špatní lidé.

Dlouho se cítila zahanbeně, že smutně a se sklíčeným srdcem přihlížela, jak se její zmatená kamarádka vyrovnává s Victoriiným rozhodnutím, že si s ní už Lily nebude hrát. Ettiein otec pracoval v hotelu poblíž Gramercy, každé ráno vozil dceru metrem do místní základní školy a vesele na Lily mával čapkou před branou, než se rozběhla do kamarádčiny náruče. Ettie jí neustále nosila ručně vyrobené dárky jako panenku z papíru nebo domácí sušenky láskyplně zabalené do voskového papíru a stále jí měla co říct, i když se neviděly jen jedinou noc.

A pak ji viděla, jak nehybně stojí se zakaboněným obličejem, zatímco Victoria pobízela Lily domů, aniž jí dovolila vůbec se rozloučit.

Teď už chápala, že její matka zlomila malé Ettie srdce.

A Lily to dovolila.

Nakonec, když svou zádumčivostí téměř dohnala své okolí k nepříčetnosti, ji Victoria přehlásila do soukromé školy. Lily jí se staženým hrdlem nechápavě vyhověla, ale přitom si stále myslela, ba možná dokonce doufala, že její matka má pravdu a to, že jí převrací svět naruby, musí mít dobrý důvod. Dlouho se jí snažila věřit.

Dokud s pomalu rostoucím odporem nevypozorovala, jak její nové kamarádky vytrvale urážejí a zastrašují těch několik málo příslušnic kategorií, jež nesplňovaly definice toho, jaká má dívka být, jestli chodí do zaměstnání, je nějakým způsobem znevýhodněná nebo pochází z jiné společenské třídy, náboženství, prostředí či má odlišnou národní příslušnost.

A teď Spojené státy válčily se zemí, jejíž vláda se k takovým lidem chovala tím nejhanebnějším a nejotřesnějším způsobem.

Přesto si Victoria šla dál za svým.

„Dívka jako ty by měla navštěvovat plesy pro debutantky, a ne se péct někde ve sklepě jako nějaká dělnice,“ utrousila pohrdavě, čímž otřásla s Lily natolik, že ji vtáhla zpátky do přítomnosti. „Zrovna onehdy se mě na tebe jedna známá ze společnosti vyptávala. Proč dovoluju dceři, aby pracovala jako služebná, když všechny ostatní dívky chodí do postele před půlnocí, aby se vyspaly do krásy, a pro naše muže ve válce skládají obvazy?“

Josie se tiše vložila do řeči: „Giorgio Conti je skvělý člověk. Rozhodně nepohlíží na Lily jako na služebnou.“

„Giorgio Conti je osobnost v restauračním průmyslu,“ dodala Lily.

Victoria rozhodila ruce do vzduchu. „Pořád nechápu, kdy se pro tebe kuchyně a sušenky staly důležitějšími než večírky, přátelé a krásné šaty! “

„Možná to souvisí s tím, že je svět ve válce,“ zamumlala Lily. „A pokud se nám doma nepodaří splnit povinnost a postarat se, aby průmysl dál fungoval, jak máme mít natolik silnou základnu, abychom vyhráli válku?“ Potlačila úsměv při pomyšlení, že právě matce přednesla Tomovy myšlenky.

Victoria vyštěkla smíchy. „Giorgio Conti zaměstnává U Valentina ženy jen z jednoho důvodu – protože je válka a jste mu užitečné. Až dosud najímal do restaurace dívky jen jako prodavačky cigaret a šatnářky. A zcela správně.“

Přimhouřila oči a na chvíli ztišila hlas, než pokračovala: „Moje starosti nejsou neopodstatněné, Lily. Nedávno jsem četla článek v novinách, kde vyvstávaly otázky a obavy týkající se pracujících žen a toho, co budou dělat po válce.“

Lily vykrojila poslední sušenku ze syrového těsta a pohlédla na celý plech. Ačkoliv se během postupu v brigade de cuisine učila u cukráře Julia, jak nejvíc mohla, stále byla nezkušený zelenáč a záviděla mu, jak jsou jeho znamenité výtvory pokaždé dokonalé. Pracovala jako ďas, aby se ho pokusila napodobit. Nebyla sice tak dobrá jako on, ale ani ne špatná. A jemu matka nedýchala na krk.

Rozmáchlým gestem si rozvázala zástěru. „Giorgio Conti mi právě nabídl šanci školit se na výkonnou šéfkuchařku. Doufám, že mi k tomu dáš požehnání a pochopíš, že ta příležitost má k otročině daleko. A pokud jde o to, co bude po válce, doufám, že se do té doby zdokonalím natolik, abych se stala cennou členkou personálu.“

„Lillian! “

„Koho by to napadlo?“ vložila se Josie rychle do řeči. „Jsem na tebe hrdá, holčičko.“

Victoriin obličej ztmavl do hnědofialova. „Dovol mi, abych si s tebou upřímně promluvila, děvče.“

Lily kolem ní hbitě prošla, aby strčila sušenky do trouby. Na okamžik se zadívala na miniaturní kolečka z těsta. Už dávno se přestala snažit jednat s Victorií logicky, protože pokaždé, když to udělala, ji matka odrazila argumentem, který s ní otřásl. Jediná strategie, která zřejmě zabírala, byla vyhýbat se hádkám, k čemuž se vždy uchyloval otec. Lily už léta považovala Josiein dům za svůj skutečný domov.

Při vzpomínce na to, jak se matka zachovala, když Lily požádala o místo pomocné kuchařky U Valentina, se otřásla. Čtrnáct dní s ní nepromluvila, práskala dveřmi a podléhala záchvatům vzteku, že to bylo slyšet po celém bytě, zatímco Lilyin otec sklopil hlavu a po večerech pracoval v kloboučnictví dlouho do noci.

„Jakmile válka skončí, provdáš se za Nathaniela. A ode dneška se s ním považuj za zasnoubenou.“

Lily zavřela troubu a pomalu se k matce obrátila. Založila si paže na hrudi. Na chodbě mňoukal Cosmo a hněv kvůli Marcovi, který ji pronásledoval cestou sem, znovu vzplál. „Co uděláš dál? Klekneš si na koleno a vytáhneš ze sklenky na šampaňské diamantový prsten? Nebo to bude muset počkat, dokud nezajdeš na Pátou Avenue, abys požádala jeho otce o svolení a vysvětlila mu svoje vyhlídky?“

Josie, vysoká, rovná a silná, se postavila vedle Lily. Pomalu napřáhla ruku a přehodila jí paži přes ramena.

Victoria ztišila hlas. „Buď zůstaneš doma a přestaneš z otce i ze mě dělat hlupáka, nebo přistoupíš na moje podmínky. Jestli už musíš zůstat v té směšné kuchyni a hrát si na kuchařku a myčku lahví,“ Victoria si zvedla ruku k čelu, přičemž se pod sklepním osvětlením zaleskly její diamanty, „budu dál vysvětlovat našim přátelům, že přispíváš k válečnému úsilí, neuspokojuje tě jen chřadnout steskem po svém snoubenci a chceš přispět společnosti něčím smysluplnějším než pouze filantropií. Ale hned jak válka skončí, si Nathaniela vezmeš. Tehdy půjde tvůj otec na odpočinek a ty přispěješ k rodinnému blahu, jak by to měla udělat každá poslušná dcera. Rodina je na prvním místě. Po válce budeme muset všichni táhnout za jeden provaz, abychom nepřišli o všechno, co jsme si tak draze vydobyli. Od malička jsme tě podporovali a teď zas podpoříš ty nás. Doufám, že to chápeš.“

Lily se zhluboka nadechla, a přesto se jí třásl hlas. „Pohráváš si s mou budoucností, matko.“ Hrozila jí Victoria, že s ní přeruší veškeré styky? Navzdory její velice obtížné osobnosti Lily nikdy neměla pocit, že by jí doopravdy vyhrožovala. Protože jí vždy vyhověla. Dokud nepřijala tuto práci. Nyní se strach, jak daleko by matka zašla, aby dostala, co chce, navlékl do tenké jehly a omotal Lilyino srdce bolestivě stahující nití.

Victoria popošla o krok do kuchyně, ale hned zase couvla a postavila nohu do dveří. „Jestli si nepomůžeš sama, nemůžeš očekávat, že my pomůžeme tobě.“

Lily zalapala po dechu.

„Jak po celém tomhle pozdvižení mají nejlepší rodiny přežít, pokud se nesemkneme a nezajistíme si budoucnost už nyní? Je potřeba zachovat to, na čem záleží,“ pokračovala Victoria.

„Už jsi požádala otce Simmonse, aby vyvěsil svatební ohlášky?“ V Lilyiných očích se zaleskly slzy. „V jakém století myslíš, že jsem se narodila?“ Hlas se jí zachvěl, ale věnovala matce skelný pohled.

Vycítila na rameni jemný tlak Josieiny ruky.

Victoria se narovnala, aby byla co nejvyšší. „Vychovali jsme tě v té pravé církvi. Teď už tě jen potřebujeme provést uličkou.“

Lily otevřela ústa a Josie za ní se ostře nadechla.

Ale Victoria rázným tónem pokračovala: „Ženy, které za války pracují, jsou ještě přijatelné. Ale nedovolím, aby z tebe byla kariéristka.“

„Jsem zástupkyní šéfkuchaře v jedné z nejznámějších newyorských restaurací a pracuju pro jednoho z nejváženějších restauratérů, mami. Určitě se za to ani ty nemusíš stydět.“ Lily křečovitě polkla.

Victoria ukázala prstem na Josie. „Nic vám nedává právo doporučovat mé dceři, aby se stala Contiovou otrokyní! “

„Nepřipadá mi ponižující, když žena pracuje U Valentina. A Lily to zaměstnání miluje.“ Josie zvedla bradu.

„Nesnesu představu, že bych tam s vařením skončila,“ vypravila ze sebe Lily přidušeně.

„Dobře. Právě jsi přijala otcovy a moje podmínky.“

Lily se zhluboka nadechla.

„Mezitím,“ pokračovala Victoria, „žádné milostné pletky s cukrářem, žádné flirtování s obsluhujícím personálem a už vůbec bratříčkování s dalšími kuchaři. Víš moc dobře, že o tobě důležití lidé budou mluvit. Zničíš si pověst rychleji, než stačíš pohnout jednou z těch hrozných dřevěných vařeček ve směšné míse.“

Lily se rozhořely tváře. „Matko, na lidech, kteří se mnou pracují, není nic špatného.“ Zavřela oči. Tohle se nemůže dít. Zaplavilo ji nutkání rozběhnout se do patra a v prosluněné bílé ložnici zabořit obličej do měkkých polštářů na Josieině posteli. Popošla o krok ke schodišti.

Ale matka jí zastoupila cestu a panovačným tónem pokračovala: „Ženská síla spočívá ve schopnosti vmísit se do správných společenských kruhů, seznámit se s bohatým manželem a potom přivést na svět děti, které ty tradice ponesou dál. Správné školy, později správné večírky a nakonec rozšiřování okruhu známých při hraní bridže a tenisu. Tak už to na světě chodí a vždycky bude.“ Victoria pohodila hlavou.

„To pro mě není,“ ohradila se Lily. Teď stála přímo naproti matce a upřeně vzdorovala upřenému pohledu jejích modrých očí.

A co bylo za těma očima? Nic než chladná a nesmlouvavá ctižádost. Nic než odhodlání, aby ji dcera poslechla.

„Uživím se sama,“ zašeptala Lily zastřeným hlasem, který vycházel odněkud z hloubky. „Dostávám plat.“ Vydělávala čtyřicet osm dolarů za měsíc.

„Zkus vyžít z ženského příjmu,“ procedila Victoria mezi zuby. „Jen to zkus. Vlastně, pokud budeš i po válce trvat na tomto nesmyslu, můžeš se považovat za vyděděnou.“

Josie pronesla k Lily konejšivým tónem: „Proboha, už ji dál nedráždi…“

Lily nehybně stála, ruce vedle boků zatnuté v pěsti. A najednou se jí všechno vynořilo před očima. Spousta vzpomínek. Ubohá, drahá a nevinná Ettie, spolužačky ve škole, Victoria a její snobští přezíraví přátelé, kteří na Lily skoro nepromluvili, pokud ji právě nesrovnávali s vlastními dcerami, aby se ujistili, že nebude stát v cestě jejich manželským plánům.

Nebylo divu, že se Lily cítila U Valentina doma.

Musela získat to místo výkonné šéfkuchařky. Jedině tak mohla tuto bitvu vyhrát, postavit se na vlastní nohy a dokázat, že umí být úspěšná podle svého a nepotřebuje, aby jí matka vybírala nevhodného manžela. Nedopřála jí ani tolik důstojnosti, aby se rozhodla sama!

„V jedné věci má pravdu,“ zašeptala Josie. „Opravdu jsem ti doporučila, abys o tu práci U Valentina požádala. Obávám se, že za tento konflikt můžu já.“

Při zvuku babiččina klidného hlasu sebou Lily trhla. „Ne, babi,“ zašeptala. „To v žádném případě.“

Z trouby se linula příjemná vůně pomerančových sušenek. Připomnělo jí to, jak se učila vařit na dřevěné stoličce u babiččina boku, i jak se společně smály, když se jejich pokusy stávaly za ta léta komplikovanějšími a ctižádostivějšími.

„Matko, už musím jít. Ráno začínám brzy,“ prohlásila.

„Dívky jako ty si berou chlapce, kteří pracují ve Financial District a U Valentina večeří. Nebudeš pracovat na místech, která tobě rovní pravidelně navštěvují.“ Victoria si se zaťatými čelistmi přehodila šál kolem ramen. „Očekávám, že v neděli na slavnostním obědě u Carterových budeš zavěšená na Nathanielově paži.“ Zastoupila jí dveře.

Lily si jí nevšímala. „Babi, ty pomerančové sušenky z křehkého těsta, které jsem ti upekla na odpolední svačinu, jsou podle speciálního válečného receptu, kdy je máslo nahrazeno tukem do pečiva. Doufám, že ti budou chutnat. Emmeline by je měla za deset minut zkontrolovat.“ Vzala babičku za napřaženou ruku, a jakmile ucítila obvyklé měkké teplo, zavřela oči. Zmohla se na chabý úsměv.

„To zní dobře, holčičko,“ pravila Josie. „Blahopřeju ti k příležitosti školit se na šéfa kuchyně.“

„Předpokládám, že válka velmi brzy skončí,“ utrousila Victoria.

Lily babičku pevně objala a zabořila obličej do jejího měkkého sametového ramene. Pak se beze slova obrátila a chvatně vyšla z kuchyně ke schodišti pro služebnictvo.

„Co to s tou holkou proboha je?“ Zespoda k ní zalétl Victoriin hlas. „Mít za dceru svobodnou kuchařku, která v kostele sedí jako páté kolo u vozu a na večírcích přešlapuje na místě jako čekanka, je šíleně trapné. Fuj.“

Lily se zastavila na podestě. Chvíli čekala, zatímco se jí dmula hruď. Ale pak ji zaplavila vlna rozhořčení a než se stačila ovládnout, pobouřeně seběhla zpátky ze schodů. „Matko?“

„Nekřič na mě! “

„Děláš si starosti, že budu přešlapovat na místě? Tak dobře. Slibuju ti, že uspěju! “

„Výborně, Lily. Povím Kitty Carterové, že moje dcera přišla k rozumu a chce přijmout roli, pro kterou se narodila – manželky Nathaniela Cartera. Nic lepšího neexistuje! “

Lily si přitiskla pěst k ústům. A v tu chvíli pochopila, co musí udělat. Její matka si chce hrát? Tak dobře, Lily na její hru přistoupí. Bude předstírat, že si Nathaniela vezme, a přitom bude doufat jako šílená, že se její kamarád z dětství zamiluje do jiné ženy.

Čtvrtá kapitola

Lily

Krátce před třetí hodinou ráno byly newyorské ulice tiché, tmavé a tajuplné. Vzhledem k zhasnutým lampám kvůli snížení spotřeby elektřiny působila válka zuřící v Evropě nezvykle blízce a zlověstně. Lily bojovala s nutkáním přidat do kroku. Jedinou společnost jí kromě Toma dělali metaři, jejichž vozíky vrzaly na chodnících a vzájemné volání jeden na druhého působilo v noci přízračným dojmem.

Přišli k restauraci U Valentina, kde na kraji ulice vrčel restaurační chladící vůz značky Chevrolet, jehož motor se rozehříval na dvouapůlhodinovou jízdu na tržiště v Bridgeportu v Connecticutu.

Giorgio stál vedle auta v silném saku a kouřil cigaretu. Lily si v chladném vzduchu přitáhla k tělu propínací svetr.

Poplácal Toma po zádech, na Lily se upřímně usmál a přimhouřil oči. „Dobré ráno, drazí.“ Světle hnědou koženou botou zašlápl nedopalek. „Který z vás dvou by chtěl tuhle těžkotonážní děvenku řídit?“ Poplácal na kapotu. „Je zvyklá na pevnou ruku.“

Lily zamrkala. Po včerejší hádce s matkou se moc nevyspala a bála se, že zaspí budík.

„Co kdybyste si sedla za volant vy, Lily?“ Tom se opřel o hučící auto. „Ukažte nám, jak umíte řídit.“

„Necháte to na ženě?“ Giorgio mlaskl jazykem.

Zvedla bradu. „Náhodou řídím moc ráda.“ Přesto se při pohledu na toho obra kousla do rtu. Tom se na ni povzbudivě usmíval a Lily se podařilo váhavě úsměv opětovat. Bylo neobvyklé, aby někdo jiný důvěřoval jejím schopnostem víc než ona. Vyrostla s tím, že matka zlehčovala všechno, co uměla, a nikdy ji nepovzbuzovala k něčemu, co by měl udělat muž. Jako například k řízení tohohle náklaďáku!

Giorgio pokrčil rameny. Trvalo snad celou věčnost, než otevřel dveře na straně řidiče.

Lily za ním uviděla jedno dlouhé červené sedadlo. Volant umístěný téměř vodorovně vypadal mohutně a těžce. Bylo jisté, že při zatáčení budou její svaly podrobeny zatěžkávací zkoušce.

Vlezla do kabiny a posadila se.

Oba muži se vmáčkli k ní, Giorgio doprostřed a Tom na vzdálenou stranu.

„Měla bych dostat přidáno,“ zamumlala tiše a zamračila se na přístrojovou desku.

„Tohle je řadící páka.“ Giorgio ukázal na dlouhou rukojeť. „A pedál spojky je tamhle dole, zlato.“

Lily natáhla prsty na noze, aby na něj dosáhla.

„Madonna Santa,“ zamumlal a pokřižoval se.

Na Lilyinu horním rtu vyrazily krůpěje potu. Narovnala se, přitiskla levé chodidlo na spojku a pravé na plyn.

„Jednička je stejně nepoužitelná jako trs banánů, zlato,“ varoval ji Giorgio. „Přeřaďte rovnou na dvojku a jeďte! “

Lily zařadila na druhý rychlostní stupeň, ale převody selhaly a vůz sebou trhl dopředu a prudce zastavil. Všichni prudce narazili do opěradla.

„Panenko skákavá! “ vyhrkla Lily.

„Jen klid, zkuste to znovu,“ pobídl ji Tom klidným hlasem.

Giorgio zamumlal něco, co znělo jako modlitba.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Stalo se v New Yorku.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.