Ztráty

Kristýna Farkašová

Ztráty

Kristýna Farkašová

Text © 2019, Kristýna Farkašová

Grafická úprava, korektury a sazba © 2022, Lukáš Vik

Obálka a ilustrace © 2021, Mariana Žárská

1. vydání © 2021, Lukáš Vik – E-knihy hned

ISBN ePub formátu: 978-80-7536-338-1 (ePub)

ISBN PDF formátu: 978-80-7536-339-8 (PDF)

Konverze do elektronických formátů:

WordPress webdesignér Lukáš Vik

Předmluva

Dějové linie se vzájemně proplétají.

Klopýtnutí, pády, úskalí a bolesti konkrétního člověka se dotknou v různé míře mnoha dalších lidí.

Schopnost člověka být laskavý, vděčný, spokojený, dovednost odpustit, stát pevně poblíž, to vše může prospět celku v nebývalé míře.

Domnívám se, že neexistují hlavní postavy příběhů.

Je polemické určit, kdy příběh skončil.

Ve chvíli, kdy to dopadne dobře? Až se cosi zásadního pokazí? Oboje nacházíme opakovaně na ploše života lidí.

A kdy příběh dvou lidí začal?

Když se potkali? Když se vzali? Když vyrůstali ve svých rodinách?

Záleží na šíři záběru toho, kdo se dívá. Jeho oči také vybírají, jak bude příběh vystavěný.

Každou chvíli se děje mnoho vrstev příběhu.

Pod bolestí lze nacházet naději.

Tedy se dá dívat.

Jde ustát úzké místo.

Projít jím, je životodárné.

Tento příběh věnuji lidem, kteří se prodírají úzkými místy.

Kéž dojdou v místa, kde se krajina rozevře. Kde se budou moci plně nadechnout. Kde bude možné žít dobrý život, ačkoli jinačí, než prve byl.

Knihu posílám do světa s vděčností mému laskavému prvočtenáři.

Jsem ráda, že jsi.

Tea – máma Matyáše a Ester, manželka Tomáše

Tomáš – táta Matyáše a Ester, manžel Tey

Jan – otec Tey (Dorothey), manžel Anny

Matyáš – syn Tey a Tomáše

Ester – dcera Tey a Tomáše

paní Hrabětová – máma Vendy

Vendy – přítelkyně Matyáše

Vojtěška – dcera Matyáše a Vendy

Metoděj – syn Matyáše a Vendy

Justýna – blízká kamarádka Tey

Alena – učitelka Vojtěšky

Tea

Není to pořád stejný. Jen pořád stejně hnusný. Jako když žijete v želé. Zvuky nedoléhají, světlo proniká tlumeně, viditelnost nestojí za nic, a vám je to jedno, Bože můj, tak jedno, jen pomalu plavete, tak jako se vznáší utopení. Zatímco všichni ostatní chodí, řeší zvuky, chutě a vůně, obrazy. Není vám jich líto. Jen víte, že jsou ubozí. Dosud cítí a dosud myslí. Nic nevědí.

A vám je to tak jedno! Žijete v docela jiném světě, kde platí jiná pravidla, pokud vůbec nějaká. Tak jedno… ti lidi a jejich věci, to, co chtěj a co byste podle nich měli, tak jedno. Nelze to předat jiné lidské bytosti. Zmražená lhostejnost. Byla to nenávist ke všemu živému, ke všemu, co zůstalo. Teď? Je to jen výsměch bizarnosti vaší existence, která směšně a potupně zůstala trčet v časoprostoru bez jakékoli pointy. Chtěli byste zemřít. To jediné byste snad skutečně chtěli. Což by ovšem předpokládalo vynořit se z želé. A jediné, co doopravdy víte. Jediné, co existuje, co skutečně doopravdy existuje – je-li vůbec jaká jistota v tomto zběsilém šílenství, které se žene mimo vás – je želé. Takže jak byste se mohli zabít? Tohle je peklo. Není kam se posouvat.

A pozvolna ticho se stalo hmotou. Jste součástí labyrintu, který nemá řešení. Celé dny prochodíte, ticho místy hluše exploduje, k ničemu dobrá nicota. Nic, nic, nic. Pro neprostupné ticho nemůže k vám dolehnout zvuk. A jako byste jedli igelit, všechny chutě jsou stejný, stejně bezobsažný, páchnou dírou, která je tak hluboká, že jedině v ní je vám dobře, v té noře, kde nemůže nikdo existovat, kde ani vy nemůžete přežít, právě to vám nese úlevu, to zjištění, že tam nelze přežít. Doufáte, že už brzy. Sliz se dostane do úst, do nosu, do očí a konec přijde bez vámi vložené energie, smrt přijde sama o své vůli. Ne snad že by měla slitování. Spíš, že na vás vyjde řada. Vydáte síly na poslední tempa a ona vás zadusí. A jestli vás něco poňouklo k pousmání tak mdlému, že se zdálo být šklebem, pak je jím toto tajemství, tato lest, naděje na smrt, pro kterou nemusíte udělat nic, jen ještě chvíli držet čím dál pomalejší tempo a doufat v konec. A nemýt se. Nejíst.

Přicházejí a mluví na vás, jsou jako baterky, bodavě vám svítí do očí svým pohledem, pořád něco chtějí, chtějí, abyste je vnímal, pořád vás nutí něco dělat. Chcete zůstat soustředěný na zpomalování temp, soustředěný na polykání želé, chcete zůstat ve své díře, chcete strnout, chcete žít smrt, dřív, než zaklepe, baba jedna kosatá pomalá, hloupá beztak hloupá. Ale stejně. Kéž by…

Tomáš

Vždycky, když si vzpomenu, jaký jsme měli dobrý život, mě štve, ne to, že teď už to tak není, proč by to mělo být jinak? Všude kolem se dějí změny. Pořád se něco kazí, umírá a rodí. Ale že jsem to nevěděl, většinu z toho jsem prošvih, myslel jsem, že to není ještě ono, byli jsme na to přeci příliš mladí, příliš udření, pořád jsme se honili, fakt jsme se snažili. Do háje!

Dost jsme se hádali, prostě jsem myslel, že to k tomu patří, že je to tak normální, dělali jsme jen to, co všichni a přišli jsme o ten čas, ne o ten teď, ale o ten předtím, protože jsme si ho nevšimli. Těšil jsem se, co bude dělat ta naše holka jako velká, až vystuduje, jaký to bude jednou, až budem mít vnoučata, doufal jsem, že přinese úlevu, když mě povýší a bude víc peněz. Teu vidím teď, teď, když je vypojená, ji vidím. Předtím jsem ji neviděl, za to se nenávidím. Já ji neviděl! Tolik let byla normální, prostě obyčejná, nespokojená a uměla řvát, i v posteli křičela, ale byla to ona. Dnes se na ni dívám a pořád si říkám, že většinu let jsem prošvih. To jsem chtěl, aby mi řekli. Ne to, že umírají děti, ale že můžete ztratit druhýho už zaživa, už zamlada, že nevíte, kolik máte času, že vám bude chybět tak strašně, budete sebe nesnášet za to, kolik jste promeškali. Že chcete teď něco, čeho jste dostali hromadu a vůbec jste si toho nevšímali, já se nedivím, že mi to vzal. Nikdy jsem nějak zvlášť nevěřil. Nemyslím, že by to měl zapotřebí. Na židli taky nepotřebujete věřit. Ale v jádru pudla vždycky jsem myslel, že je. Že je to veskrze logický, aby byl. Někde to začít muselo. A taky, že je logický, aby byl jiný, než si většina pánbíčkářů myslí. Přijde mi páclý, se mu kořit, nepředpokládám, že by měl tak malý koule, aby to měl zapotřebí. Někdy si s ním povídám, ne moc, ale zrovna včera jsem mu říkal, já se ti ani nedivím, žes mi ji vzal, vždyť já na to celý ty léta pekl, tak k čemu mi to bylo, dyť já si toho všiml až teď. Nikdy jsem se neptal proč. Nemyslím, že bych to potřeboval vědět. Myslím, že se pletou, když čekaj úlevu. Jako když to vyluštěj. K čemu? Co to změní? Jsem jako ona, jenom jsem u toho zůstal živej. Víc běžně zařazenej. Žádnou zásluhu necejtím. Ani po ní nic neptám.

Jan

Někdy se mi o tom zdá. Zdá se mi sen, je to vždy týž sen a je děsivý. Ne proto, že je smyšlený, ale právě pro to, že to tak bylo. Vrací se mi její oči, vrací se mi, jak zaryla nehty do mých paží, jak jí u toho poklesly kolena, visela na mně, a přitom se třásla, jak mě zaklínala, vpíjela se mi do tváře, chroptěla – Přísahej, že jí tam bude líp, přísahej, že jí tam bude líp, protože nemůžu žít, jestli jí tam nebude líp. A já nemohl, nešlo to. Nemohl jsem! Je to proti všem mým přesvědčením. Nejsem zvyklý chovat se v kostele tak emocionálně, bylo mi jí tolik líto a bál jsem se, že bych neovládl svůj hlas a neměl jsem, co nabídnout, jak to můžu vědět, jak bych mohl přísahat? Můžu doufat, snad tomu tak i věřím, ale kdo nám dá právo přísahat? Jak mohl dopustit, aby člověk takto viděl naze utrpení svého dítěte, proč ji vystavil tak veliké zkoušce? Co jsem měl dělat? To tehdy obestavila tu zeď? Nikoho k sobě nepustí, nikoho, ani své další dítě, cožpak to není hřích? Kolik let už se o ni starají jiní. Proč to dovolila? Pořád je život Boží dar. Jak to, že jí nestačí, k čemu jsme ji se ženou vedli? Už od mala chodila na náboženství, jak to, že to nestačí? Připadám si prokletý, jako by mě proklela. Ztratil jsem jistotu. Věděl jsem… dřív jsem toho daleko víc věděl.

Matyáš

Všeobecně bych řekl, že je dost naprd, mít mrtvýho sourozence. Hodně lidí nemá žádnýho sourozence, to mi přijde celkem normální. Nesnáším otázku – a ty máš nějaký sourozence? Nikdy nevím, co na to mám říct, tak mám nebo nemám? Jsou to vesměs docela cizí lidi, co se ptaj. Nahodilý setkání. Řeknu – nemám a cítím to jako zradu, když pak vejdu do pokoje, vyhýbám se očima její fotografii. Jenže když řeknu, jak to bylo, odkopu se příliš, a to se tak prostě nedělá, někteří se vyděsí, jiní vás jako nějak litujou, což je prostě trapný pro obě strany. Jak můžete litovat, že někdo ztratil někoho, koho jste ani neznali? A tak se mi zprotiví někdo, s kým třeba mohlo něco bejt. Dyť jsem ji moh nenávidět třeba! Jenže to tak právě není, proto mě to tak štve. Proto nevím, co s tím, proto bych chtěl moct říct s takovým tím zpruzelým ksichtem, jo, mám starší ségru a bylo by to odbytý, ale to nejde, a to mě sere. Jednou se mě matka ptala, když to bylo čerstvý, jestli bych chtěl sourozence, chvíli mi trvalo, než jsem pochopil, na co se mě ptá. Že by si ho jako pořídili s tátou, novýho haranta, to mě podrž, matka sotva zvládá sedět v rohu a zírat s tou si slovo sex nemůže spojovat fakt nikdo, a jak tohle řeší táta, si raději nepředstavuju. Protože kromě šílený matky a mrtvý sestry mít ještě macechu, už by mi přišlo prostě nějak příliš posraný na jeden lidský život. Všeobecně myslím, že by bylo víc fér ty sračky nějak líp rozložit mezi obyvatelstvem. Ačkoli při bližším koukání se nedá říct, že by šel najít někdo docela ušetřenej, ale tak sorry kvůli kolenu muset přestat hrát fočus, ok, je to jako smůla, ale do tý naší celorodinný psychiatrie to má tedy hodně daleko.

Tea

Některé dny nedokážu rozlišit den a noc, nechápu, jak jsem to poznala dřív. Někdy mám potíž si vzpomenout, jak vlastně uchopit třeba hrnek, odkud se vysílají signály, kde to začínalo, ta cesta, někde v mozku přece musela začínat, koukám se na ruce a nevím, kudy jim poslat, co maj dělat a pak zírám na hrnek a oni mi říkají – pij, co nepiješ. Pij, dokud to máš teplý. Musíš aspoň trochu pít. A jsou nespokojení. A mně je to fuk.

Tomáš

Tea svý jméno nesnášela, jako ona se za komančů fakt moc holek nejmenovalo. Její táta je katolík. Takovej ten slušňák, co by sprostý slovo neřek, co na všech vejletech, se jde vždycky podívat nejdřív do kostela. Chodí v neděli na svátečno oblečený, jo, sváteční katolík. Složitý otázky měl dycky nerad. Buď moh říct, co jak je a poučit vás nebo vám dával za vinu, že se ptáte tak blbě. Vinu to jo, tu Tea řešila často. I u našich děcek kdo, za co může. I u mě, někdy. Za sebe si myslím, že většina věcí se prostě jenom stane. Když vysledujete tu první vteřinu laviny a dojdete k tý první sněhový vločce, kulový jste rozlouskli, kdo za to může. Víte jen, čím to začalo. To je dost slabá odpověď na otázky typu proč. Natož, co pak s tím... Když jsme vybírali jména dětem, dávala si vážně záležet. Dokonce dělala takovej soupis našich známejch a ptala se asi 20 lidí. Vybrali jsme pak ty jména, co všem přišla neutrální až hezká. Mně to bylo více méně jedno, hlavně, aby s tím byla v klidu ona. Tea zas potřebovala, ať to snese její táta Jan. A ten toho všeobecně snese málo. Takže jsme se drželi hebrejštiny, to byla svého druhu frajeřina, když jsme vedle všech Aniček a Anežek, František a Marií tehdy dali Ester. Zrovna vešel Matyáš, je to hezkej kluk, ale řekněte to synovi... to se přeci takhle neříká.

Jan

Dorothea, počítám, je takhle už druhým rokem, jsem rád, že je moje paní už nebožka. Pán Bůh jí toho ušetřil. Anna se o Dorotheu vždycky velmi bála. Neměli jsme než tu jednu, měla o ni strach, aby se jí nic nestalo, když byla u kamarádky, když šla sama z houslí, když byli na škole v přírodě, když stála na lyžích. Pořád se o ni bála. A přitom všechno zlé se stalo až teď.

Matyáš

Táta má zas přemýšlecí, vejrá na mě jako sůva, to on mívá takový filozofický chvilky, ten jeho nadhled fakt žeru, já bych se z takovýho života posral už dávno. Mám ho rád, dost, i když jsme jiný, je docela suchar a taky hubeňour, já jsem větší macho. Tipuju, že s ženskýma to nikdy moc neroztáčel, na tohle se těším, až se ho jednou zeptám. Myslím, že mi odpoví, zkoukne mě tím svým zpytavým pohledem, a pak mi nějak odpoví. Za to si ho právě vážím, že i když to sám neudělá, tak neutíká, když je ptanej, hledá v tý svý hlavě, skládá to dohromady a pak do toho jde.

Tea

Někdy vnímám, že jsou doma, změní se pach v místnosti, jakoby tu stoupl tep a ticho tlouklo rychleji. Jsem neklidná, jako bych věděla, že někdo schází, že tohle je špatný počet, že něco je špatně tak zásadním způsobem, že o tom vůbec nechci přemýšlet a zůstávám jen u toho neklidu, šoupu rukou nahoru a dolů po knoflících, dělám pohyby, které nemají smysl. Přeci už dávno je zřejmé, že co děláme, nemá smysl.

Tomáš

Budou to dva roky, co Tea zavřela vrata a odešla kamsi do sebe. Neuvěřitelné, jak rychle může žena zestárnout. Zbělaly jí vlasy. Hodně, skoro úplně. Některý dny je víc klidná než dnes. Ale nevadí mi to. Dělá to tak, jak umí. Já to dělám taky tak, jinak to ostatně dělat ani nejde… Nic od života neptám, vyjma toho, aby nás Matyáš přežil, to snad chápeš, ne? To už bych nesnes. Včera zkoušel jezdit na motorce, poprvé od řidičáku. Řekl jsem mu, že je frajer a uvnitř jsem se zkusil nebát. Moc mi to tedy nešlo. Ale myslím, že to věděl. Když odcházel, otočil se mezi dveřma a zahlásil sám od sebe – Přilbu budu mít pokaždé táto, slibuju. Jsou chvíle, kdy bych brečel štěstím. Ale chlapi tohle nedělaj.

Jan

Ke zpovědi chodím pravidelně, vždy před mší. Chodím přesně, sám mám rád, když je jasné, jak věci jsou, a myslím, že náš kněz už s tím také počítá. Přicházím v půl osmé do chrámu Páně. Den předtím dopoledne si vše přeperu a večer u televize přežehlím, koupu se v sobotu večer kolem půl sedmé, abych stihl zprávy. V týdnu se snažím sumarizovat, co bych měl říci, přeříkám tedy, čeho jsem se dopustil a je to milé a úlevné, když je mi odpuštěno. Jsem rád, když mám čisto. Myslím, že chybovat by měl člověk, co nejméně a měl by usilovat stát se lepším člověkem, když je to jen trochu možné. Jsem také rád, že jsem soběstačný, přeci jen 82 let to už je nějaký věk! Kdo by to byl řekl, že Anna odejde dřív než já, byla přeci o 8 let mladší. To beztak pořád jak se strachovala, jí nakonec přivodilo rakovinu. I ten doktor tehdy říkal, když jsem ho na to upozornil, že skutečně stres hraje mimořádnou roli i při léčbě a ona se prostě nedokázala změnit, pořád se o Dorotheu bála.

Matyáš

Včera jsem poprvně jel na půjčený motorce od Arnýho. Až doteď jsem myslel, že mít sny je blbost. Na příkladu naší famílie kupříkladu není těžký uvidět, že si můžete plánovat, co chcete a Bůh se někde nejspíš chechtá seshora. Ale od tý doby… pořád se k tomu vracím, je to totálně skvělý! Dokonce se mi o tom i zdálo a mně se moc sny nezdaj. Chtěl bych motorku! Jasně, že za tátou se s tím přijít nedá, už takhle pěkně zbledl, když jsem odcházel, ale je prostě dobrej, řek mi frajere a zvedl palec. A já si to teda setsakra užil, a jestli se krucinál tímhle dá živit, tak je jasný, co chci dělat, jezdit. Ještě nikdy mě nic tolik nechytlo, po kom tohle můžeme mít v genech, že i ségra milovala rychlost a oba naši vypadaj jak zpomalenej film. Procházel jsem net a mám už dva typy, který bych chtěl, proberu to s Arným,až ho uvidím a letos bych to mytí nádobí v létě v Německu tedy zvážil, protože tahle kára, tohle božský dělo by mi za to tedy stálo!

Tea

Dnes jsem ho zahlídla jen na chvíli, jeho pleš, chvíli jsem byla zmatená, připomínala mi docela jiný povrch holý a lesklý, mezi mými koleny, balón, vyfouklý balón s vráskami na čele. Byla to chvilka, pak se jeho obraz vytratil. Některé vzpomínky jsou příjemné, nechce se mi po nich pátrat, ale kdesi ve mně jsou schované vzpomínky, vím to, že tam někde jsou, jen tam nechodím. Nechci tam dobloudit.

Tomáš

Měl jsem dojem, že mě vidí, opravdu jsem měl ten dojem. Jakoby se mi na chvíli vrátil dobrý přítel. Vzápětí byla zase pryč. Velmi by mě zajímalo, jestli stihla i moje pousmání. Po dlouhý době je mi do hloubky smutno.

Jan

Minule se mě náš kněz zeptal, co dcera. Nebylo mi to příjemné. Ačkoli nebožku by jeho dotaz potěšil, vždycky se jí zdálo být výhodné, když je ve hře i kněz, že si pak Bůh víc všimne. Řekl jsem mu, že stále stejné, položil mi na chvíli ruku na předloktí a pokýval hlavou. Je sobota dopoledne, a ač jsem již zavěsil pračku, jsem nějak nervózní, doufám, že nebude chtít můj život nějak rozebírat. Mně to vyhovuje, tak, jak je to zaběhané, na mé věci, že se mě neptá. Také bych se měl stavit za Dorotheou. Vůbec nevím, co tam mám dělat.

Matyáš

To na tom vůbec nejvíc divný je dojem, že mrtvá ségra vám furt mluví do života. Přitom ona nebyla z těch, co by mi do něj nějak zvlášť mluvily, byla spíš veselý poděs. Minulý týden, když jsem čekal na Arnýho, objevila se Vendy. Je to taková dlouhovlasá holka, odvedle ze třídy. Řekla čau a pak si zapálila. Máš nějaký sourozence? Do prdele! Chvíli váhám, co zase s tím a pak s lautr suchým ksichtem konstatuju – Mám ségru, mrtvou, dva roky. – Ticho. – Jak dlouho byla živá? Tak to se mě ještě nikdo nezeptal – 17 let. Ticho, důvěrný ticho. Líbí se mi stát vedle týhle holky. – Chybí ti? – Chybí. Sakra. Cejtím slzy, vůbec se to nehodí, přijíždí Arný, dávám si helmu na hlavu, nasedám. A ta holka mi vlaje v hlavě, zatímco jedeme, myslím na to, jak se na mě koukala a že vypadá přemejšlivá, trochu jako můj táta, a hezká. Ségra byla taky hezká. Nejde mi ji pustit z hlavy. Dnes jsem si jízdu tolik neužil.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Ztráty.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.