Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Hazel Gaynorová

Byli jsme mladí a stateční

Z anglického originálu When We Were Young & Brave vydaného nakladatelstvím William Morrow v New Yorku roku 2020 přeložila Lucie Libovická
Jazyková redakce Hana Hlušičková
Sazba TYPA, spol. s r. o., Praha
Obálka Ondřej Mikulecký
Korektury Jana Drápalíková
Odpovědná redaktorka Jana Drápalíková

Vydala GRADA Publishing, a. s., pod značkou COSMOPOLIS
U Průhonu 22, Praha 7, jako svou 8187. publikaci.
První vydání, Praha 2021, 384 stran
Vytiskla tiskárna FINIDR, s.r.o., Český Těšín

When We Were Young & Brave
Copyright © 2020 by Hazel Gaynor
All rights reserved.
Czech edition © Grada Publishing, a. s., 2021
Translation © Lucie Libovická, 2021
Cover photo © Masson / Shutterstock

ISBN 978-80-271-4458-7 (ePub)
ISBN 978-80-271-4457-0 (pdf)
ISBN 978-80-271-3046-7 (print)

Damienovi, Maxovi a Samovi – ti jsou mým
nejoblíbenějším příběhem

Dívky! Představte si, že ve vašem městě či vesnici a okolí se odehrává bitva… Co budete dělat? Budete nečinně sedět, lomit rukama a plakat, nebo seberete odvahu, vyrazíte ven a něco uděláte, abyste pomohly?

Agnes Baden-Powellová,
spoluzakladatelka dívčího hnutí Girl Guides

Prolog

NANCY

Oxford, 1975

Pak už jsme o tom nikdy nemluvili. Ani s našimi milovanými, ani se sousedy, kteří po nás pokukovali z druhé strany ulice, natož s novináři, kteří byli samozřejmě zvědaví a dychtili se dozvědět co nejvíc o ztracených dětech, které se vrátily z války na Východě jako duchové, již vstali z mrtvých. Všechny své vzpomínky jsme potichu sbalili do omšelých kufrů a v rozpacích znovu vstoupili do svých životů, jaké bývaly kdysi. Nakonec se lidé přestali ptát, přestali na nás zírat a přestali si s námi lámat hlavu. Na naše staré kufry padal na půdě prach a stejně tak jsme upadli v zapomnění i my.

Avšak my jsme nezapomněli.

Ty roky se nás drží jako polední stín, čekají, až o ně zakopneme, když to nejméně čekáme: až uslyšíme známou píseň, ucítíme povědomou vůni, v obchodě zaslechneme jméno, a najednou jsme tam zpátky, trpíme v tíživém, dusném horku během nástupu, v noci nedokážeme usnout, protože nám v tom brání nepředstavitelný hlad. Ale domnívám se, že nakonec nebylo vyhnutí, museli jsme o tom mluvit, vyprávět, jak jsme prožívali válku my.

Nepřestává mě udivovat, že toho mám tolik co říct, tolik si toho pamatuju. Předpokládala jsem, že si vybavím jen občasné náhodné útržky a nesouvislé úryvky, ale přestože jsem se snažila na tehdejší události nemyslet, vzpomínky se jasně vybavily a díky vzdálenosti a běhu času nabyly tvar. Kdykoli teď vyprávím o svých školních letech strávených v Číně, lidé si přejí, abych jim vylíčila jen tu část o okupaci a internaci. Právě to všichni chtějí slyšet, jak to bylo hrozné a jak moc jsme se báli. Ale já si pamatuju i obyčejné, prosté momenty ze školních dní: inkoust rozmazaný na konečcích prstů, dezinfekci na chodbách, panáka namalovaného na zemi a další skákací hry, všemi barvami hrající křídla motýla, jenž jednoho podzimního rána vtančil oknem do třídy a usadil se mi na hřbetu ruky. Přála bych si vyprávět i o této stránce svého příběhu.

Možná že si svým způsobem přeju vrátit se do doby předtím, abych dokázala docenit ty klidné, bezvýznamné dny, než se situace změnila: kdy jsem se chichotala do dlaní, když se ke mně slečna Kentová otočila zády, kdy jsem si stěžovala Tyčce na ovesnou kaši plnou žmolků, kdy jsem metala hvězdy s Myškou na zlatém písku v zátoce, nebo když jsme si šeptem sdělovaly tajemství ve ztemnělé ložnici. Nepřipravené na to, co nás čeká, jsme nevděčně hartusily během celého přesně daného, jednotvárného koloběhu života ve škole – snídaně a modlitby, shromáždění a výuka, svačina a večeře, sobotní Den sourozenců a oslava Dne impéria… Neuvědomovaly jsme si, jaké máme výsady a o kolik z nich přijdeme.

Válka se k nám vplížila tiše, nenápadně dva týdny před Vánocemi a společně s prvním sněhem se usadila na taškách z nepálené hlíny, které pokrývaly střechu školy ve Čchü-fu. Víc než sto chlapců a dívek tvrdě spalo v bezpečí svých postelí, zatím se jich nijak nedotýkaly události v Pearl Harboru, vzdáleném přes osm tisíc kilometrů. Netušili, že vlny konfliktu se rychle šíří přes Tichý oceán až k nim.

Tu zimu mi bylo deset let. Z celého školního týdne jsem měla nejradši schůzky světlušek a nohy jsem měla ještě tak krátké, že jsem jimi nedosáhla na podlahu, když jsem se posadila na okraj postele…

PRVNÍ ČÁST

OKUPACE

Čchü-fu, provincie Šan-tung, Čína,
1941–1943

Zákon skautek:
Skautka je věrná a oddaná

To neznamená, že si musí myslet, že její přátelé, rodina a škola jsou dokonalí, to ani zdaleka ne. Ale najde způsob, jak bránit a podporovat to, co je jí drahé, i když uznává, že to není bez chyby.

První kapitola

NANCY

Škola Čínské vnitrozemské misie, Čchü-fu[*],
prosinec 1941

„Ozvali se mi tvoji rodiče, Nancy,“ oznámila mi slečna Kentová. Stála u okna s rukama založenýma na prsou přes růžový kardigan. „Obávám se, že nakonec přece jen nebudeš trávit Vánoce s nimi.“

Její slova se odrážela jako ozvěna od dřevem obložených stěn ředitelny – malé, dusné místnosti, která páchla lněným olejem a špatnými zprávami –, takže jsem je slyšela znovu a znovu. Nakonec přece jen nebudeš trávit Vánoce s nimi. Málem jsem si zacpala uši. Nechtěla jsem to slyšet, nechtěla jsem, aby to byla pravda.

Stála jsem uprostřed orientálního koberce, jehož vzor byl prošoupaný dětskýma nohama, jak si sem žáci léta chodili vyslechnout špatné zprávy nebo nechat si ostře vynadat od pana ředitele. Zvedla jsem zrak, podívala se na svou učitelku a nedokázala jsem ze sebe vypravit jediné slovo.

„Matka poslala jeden dopis tobě a jeden Edwardovi,“ pokračovala slečna Kentová. Vytáhla obálku s mou adresou napsanou úhledným rukopisem mé matky. Ochromeně jsem na ni zírala. „Tak co?“ povzbuzovala mě. „Sám se nepřečte.“

Váhavě jsem si vzala obálku, otevřela ji a vyndala dopis. V závanu vůně anglické levandule jsem četla ta nešťastná slova.

Je mi to strašně moc líto, že tě zase zklamu, Nonny, ale otec trvá na tom, že je pro nás příliš nebezpečné cestovat, když čínská a japonská vojska spolu bez ustání bojují. Mimo to jsou cesty po nedávných sesuvech půdy v zoufalém stavu. Mělas vidět ten déšť! Jsem si jistá, že se budeš dobře bavit se svými přáteli. Už se nemůžu dočkat, až tě uvidím, má milovaná holčičko. Určitě jsi hodně vyrostla!

Představila jsem si maminku u psacího stolu, se sluncem na tváři, pero připravené nad papírem, jak sestavuje další větu. Častěji jsem si ji představovala, než jsem ji viděla.

V době, kdy jsem před dvěma lety v prvním pololetí nastoupila do zdejší školy, moji rodiče, misionáři, museli kvůli své práci opustit areál Čínské vnitrozemské misie v Mezinárodní čtvrti v Šanghaji a vydat se na dalekou cestu až do provincie Čching-chaj na druhém konci země. Těžké zimy se spoustou sněhu, sesuvy půdy i čínsko-japonská válka jim zabránily v návratu do Čchü-fu, v návratu ke mně.

Když slečna Kentová viděla, že se mi oči zalily slzami, pokusila se mě povzbudit: „No tak. Hlavu vzhůru.“ Upřeně se na mě dívala přes brýle s kulatými drátěnými obroučkami. V očích, které mě občas probodávaly pohledem, často velmi vážně, jsem vnímala náznak omluvy, jako by měla pocit, že je to z nějakého důvodu její vina, že budu trávit další Vánoce daleko od svých rodičů. „Vědomí, že jsi v bezpečí, tvou lítost převáží,“ konejšila mě. „A pomysli na všechny ty vysídlené čínské děti a uprchlíky, kterým se dostane pomoci jen díky misionářské práci tvých rodičů.“ Slabě se usmála. „Ale aspoň tu zůstanou taky Dorothy a Joan – nebo bych spíš měla říct ‚Tyčka a Myška‘…, to je, co?“

Ještě nikdy předtím se nezmínila o mých kamarádkách jejich přezdívkami. Podle mě to udělala proto, aby mi zlepšila náladu.

Přiložila jsem si list dopisního papíru k nosu. „Voní jako ona,“ zašeptala jsem. „Levandulí. To je její nejmilejší vůně.“ Zastrčila jsem si dopis do kapsy šatové sukně a setřela jsem si slzy z tváře. „Taky má ráda vůni hrachoru. A růží. Naopak jí nedělá dobře konvalinka. Kýchá po ní.“ Matka se pro mě stala sbírkou vzpomínek, střípků a útržků, ve kterých jsem se přehrabovala. „Moc jsem ji chtěla vidět, slečno. Moc.“ Vsunula jsem si ruce do kapes. „To není fér.“

Nechtěla jsem ta slova říct nahlas. Sebelítost nebyla vlastnost hodná obdivu a na stesk po domově se pohlíželo jako na „sentimentální nesmysl“. Ve škole nám často připomínali, že naši rodiče by byli velmi zklamaní, kdyby věděli, že myslíme jen na sebe, ale i tak nebylo fér, že maminku neuvidím, a bylo mi jedno, že jsem to řekla.

Slečna Kentová mě požádala, abych přišla k ní k oknu. Chvíli jsme tam beze slova stály bok po boku. Napadlo mě, jestli mě třeba neobejme kolem ramen, ale držela dál ruce založené na prsou a hleděla přímo před sebe.

„Co vidíš tam venku?“ zeptala se.

Postavila jsem se na špičky. Za oknem vykonávalo několik školních sluhů, oblečených ve stejnokroji, jenž sestával z krátkých černých kalhot a bílé haleny s uzlíkovými knoflíky, různé úkoly. „Vidím Šu-lan, jak nese koš prádla. A Wej-chuana s hráběmi a koštětem…“ Sledovala jsem je, jak pracují, a můj hlas se vytratil.

Wej-chuan, jeden ze školních zahradníků, nám to léto pomáhal získat pro světlušky odznak za zahradničení. Říkal nám „Květinky“. Šu-lan nebyla tak přátelská, a proto nebyla mezi dívkami zrovna moc oblíbená. Když jsme ji vyrušily, než nám uklidila ložnici, volala na nás kšá, mávala rukama, aby nás vyhnala, a mumlala přitom něco čínsky.

„Možná není fér, že musí vléct ten těžký koš plný špinavého ložního prádla. Je přece špinavé po nás,“ pravila slečna Kentová. „Nebo možná není fér, že Wej-chuan musí zametat listí, po němž chodíme a které jen tak pro legraci rozkopneme do vzduchu.“

Pomyslela jsem na svou chůvu, jednu z mnoha „maminek“ v areálu misie v Šanghaji, která pomáhala s domácími pracemi, když rodiče vykonávali svou misionářskou práci. Zprvu, poté co jsme přijeli z Anglie, byla pro mě novinka mít vlastní služebnou, ale teď jsem si jich sotva všímala. Vůbec jsem nemyslela na všechnu tu práci, kterou musejí vykonat, abychom my měli pohodlnější život.

„Můžeme na ně pohlížet jako na školní sluhy, ale je to jen jejich práce,“ pokračovala slečna Kentová. „Jsou také něčí dcery a synové, i oni čas od času dostanou znepokojivé zprávy a přejí si vidět své matky častěji. Ani pro ně není život vždycky férový.“

Když byla rozhořčená, mluvila slečna Kentová takovým hlasem, jako když se za podzimních procházek lámou pod nohama křehké větvičky. Polil mě ruměnec. Přestože mi výslovně nevyhubovala, měla na mě její slova přesně stejný účinek.

„Všichni musíme co nejlépe využít poměrů, které jsou nám dány, Nancy,“ pokračovala. Otočila se tváří ke mně a její výraz trochu změkl. „Když se zváží všechny okolnosti, řekla bych, že máme být za co vděční. Co myslíš?“

Přikývla jsem a kousla se do rtu: „Ano, slečno.“

„Pak už tedy nemusíme dál diskutovat o tom, zda je něco spravedlivé, nebo ne, že?“

Zavrtěla jsem hlavou a vytáhla z kapsy kapesník slečny Kentové, abych si otřela slzy. Písmena EK a HE na něm vyšitá se už začínala trochu třepit, ale látka stále ještě voněla po růžích a laskavosti, jako když mi ho slečna Kentová kdysi věnovala.

Skoro komicky zalapala po dechu: „Ježíši! Tak sem se poděl!“

„Dala jste mi ho na lodi, pamatujete? Když jsme odjížděli ze Šanghaje.“ Vzpomněla jsem si na slib, který dala mamince, že na mě bude dávat po cestě do Čchü-fu zvlášť dobrý pozor. Když jsem tehdy stála mezi ní a zábradlím, slečna Kentová mi ho dala, abych si osušila slzy. Jako šílená jsem tehdy mamince mávala, dokud nezmizela v moři barevných slunečníků z rýžového papíru, kterými si elegantní dámy chránily tváře před sluncem. „Promiňte, slečno,“ řekla jsem a podala jsem jí kapesník. „Měla jsem vám ho vrátit.“

Zaváhala a pak mi sevřela prsty kolem kapesníku. „Teď je tvůj. Aby ti připomínal, že vždycky existuje někdo, kdo je na tom hůř než ty, i když situace vypadá hodně zlá.“ Nechala svou ruku chvíli spočívat na mé, pak zase založila ruce na prsou. „A teď běž.“

Donutila jsem se k úsměvu. Vyšla jsem z kanceláře a vydala se chodbou.

„A vytáhni si ponožky, Nancy Plummerová,“ zavolala za mnou. „Nemůže ti být příjemné, když se ti chumlají kolem kotníků jako nedokynuté těsto.“

Přidala jsem maminčin dopis ke sbírce, kterou jsem uchovávala ve staré plechové krabičce od čaje pod postelí. Byla už téměř plná dopisů a dalších věciček, které mi ji připomínaly: knoflík z jejího kabátu, fotografie, jak stojíme před naším domem v Anglii, paví pero s okem, které jsem našla v parku v Šanghaji. Prosté vzpomínky na dobu, kterou jsem s ní strávila, cenné poklady, zatímco jsme nuceny žít v odloučení.

Když jsme se chystaly na schůzi světlušek, nedokázala mě rozveselit ani má nejlepší kamarádka Tyčka.

„Vždyť to není konec, Švestičko[**],“ oslovila mě přezdívkou. Zastrčila si pramen jemných světlých vlasů za odstávající uši a zašilhala, aby mě rozesmála. „Užijeme si tu spoustu zábavy. A maminku uvidíš na jaře.“

Tyčka – svou přezdívku dostala proto, že byla hubená a tenká jako bambusová tyčka a mnohem vyšší než my ostatní – pocházela z Connecticutu v Americe, což mě fascinovalo, mě, pihatou anglickou holku, která vyrostla na venkově v Sussexu a hovořila s přehnaně pečlivou výslovností, kterou jsem se naučila ve škole. Tyčka mluvila uvolněně a sebejistě, což jsem jí záviděla, ale i na ní obdivovala. Z téměř dvou stovek dětí, které do školy chodily – byly většinou z Británie, ale asi tucet dětí byli Američané a hrstka jich pocházela z Kanady, Austrálie a Holandska –, byla Dorothy „Tyčka“ Hinshawová nejzajímavější osůbka a měla největší smysl pro humor ze všech lidí, které jsem v životě potkala. Také se velmi snadno dostávala do potíží. Často jsem si přála, abych byla víc jako ona, víc americká a bezstarostná.

Toho večera jsem pro jednou neměla na světlušky náladu. Když jsme stály v kroužku a odříkávaly slib světlušek, snažila jsem se nedat to najevo, protože jako Velká světluška a šestnice, vedoucí šesti světlušek, jsem musela být ostatním dívkám příkladem. Když jsme recitovaly známá slova, doopravdy jsem slíbila, že budu ze všech sil sloužit svému králi a své zemi a pomáhat ostatním lidem, ale když jsem slibovala, že budu milovat svého Boha, začervenala jsem se studem. Chtěla jsem, moc jsem si to přála, ale měla jsem o Něm spoustu otázek, které mi nikdo nedokázal zodpovědět, většinou proč nevyslyšel mé modlitby, abych zase viděla maminku. Abych to nějak napravila, sevřela jsem obzvlášť pevně víčka, když jsme pronášely amen.

Byla jsem šestnice od té doby, co jsem v prvním ročníku vstoupila do druhého roje světlušek ve Čchü-fu. V naší škole byly dva roje světlušek a několik oddílů skautek a skautů. Pilně jsem se snažila získat zlatý proužek a odborky, na rukáv košile jsem si už našila několik zájmových odznaků – čtenářka, ekonomka, muzikantka, zahradnice, sběratelka a nejnověji zdravotnice. Každý odznak byl pro mě zdrojem obrovské hrdosti, další krok k tomu, abych se stala skautkou. Zvláště pyšná jsem byla na druhý žlutý proužek, který mi byl udělen teprve nedávno a znamenal, že jsem byla jmenovaná Velkou světluškou.

Našim vedoucím, slečně Kentové a slečně Butterworthové, se během schůzek říkalo Hnědá sova a Žlutohnědá sova. Mezi světluškami se chovaly jinak. Nebyly tak přísné. To byl jeden z důvodů, proč jsme je měly tak rády.

„Dnes večer budeme vyrábět vánoční ozdoby z papíru,“ oznámila Hnědá sova, když jsme si zazpívaly našich šest písní a poté co všem zkontrolovala ruce, nehty a vlasy. „Požádala jsem Šu-lan, aby nám pomohla. Jsem si jistá, že se k ní všechny budete chovat tak, aby vnímala, že je mezi námi srdečně vítaná.“

Odjakživa jsme obdivovaly složité „okenní květiny“, které Šu-lan každé jaro vystřihovala z papíru a rozvěšovala na okna jako symbol štěstí a úspěchu pro nové období. Říkala jim čchuang-chua. V údivu jsme na ni zíraly, když začala se stejnou zručností přesně vystřihovat z jemného papíru sněhové vločky. Chopily jsme se nůžek a začaly také vystřihovat, ale naše vločky byly jednoduché a neumělé, zatímco ty její byly nádherné jako opravdové. Jen Myšce se podařilo vyrobit aspoň trochu obstojné dekorace.

„Jsou moc hezké,“ pochválila jsem jí je a povzbudivě se na ni usmála.

Joan „Myška“ Nuttallová – svou přezdívku dostala, protože byla pořád tichá jako myška – zamumlala poděkování. Bylo mi jí tak trochu líto, přestože jsem to nikdy nikomu nepřiznala. Většinou jsem zapomněla, že je s námi taky, stejně jako zapomenete na panenku, se kterou jste si pohrály a nabažily se jí.

„Papír několikrát přeložte a pak do něj velmi opatrně stříhejte,“ radila nám Šu-lan, když jsme začaly tvořit z nového kousku papíru.

Tyččina sestra Connie, která byla hodně vyspělá a česala si vlasy jako princezna Alžběta, nám jednou řekla, že Šu-lan a někteří další sluhové přišli do Čchü-fu jako uprchlíci z města Nanking, kde se před několika lety stalo něco příšerného. Neřekla, co to bylo za hrůzy, jen že to mělo něco společného s japonskou císařskou armádou a že tam dost krutě zahynula spousta Číňanů[***]. Když jsem sledovala Šu-lan, jak vystřihuje papírové vločky, snažila jsem se na to nemyslet. V mých očích byla úchvatná. Byla tak krásná, že jsem se musela nutit na ni nezírat, protože to nebylo slušné.

Kromě místních rybářů, které jsme často vídaly v přístavu, a rikš, které sem tam projely kolem školních bran, byli sluhové ve škole jediní Číňani, které jsme pravidelně vídaly. Když vál vítr ze správného směru, slyšely jsme zvony z buddhistických chrámů, a z oken v horních ložnicích jsme občas pozorovaly v zálivu sampany chung-tchou, malé ploché loďky, a ladné džunky s bambusovými plachtami roztaženými doširoka jako obrovská křídla. V době sklizně jsme rády sledovaly rolníky, jak se svými vodními buvoly pracují na poli s tradičními bambusovými klobouky chránícími je před pražícím sluncem na hlavách, a ženy, které tahaly ze země zralé rostliny, často s dětmi v nosítkách na zádech. To byla Čína, jak jsem si ji představovala, když jsem si prohlížela Edwardův atlas, než jsme odjeli z Anglie, Čína, kterou jsem velmi toužila navštívit. Mockrát už se mi zachtělo přelézt zdi školních pozemků a utéct přes rýžová pole, abych poznala život desetiletých Číňanek.

Zatímco jsme vystřihovaly, slečna Kentová požádala Šu-lan, aby nám vyprávěla o svém prapradědečkovi, císařském kováři, který vyráběl nádherné šperky s peřím z křídel ledňáčka.

„Peříčka se umísťují blízko sebe, aby vypadala jako smalt,“ vysvětlovala nám Šu-lan. „Takové šperky jsou velmi jemné.“ Popisovala elegantní aristokratky, manželky a dcery císařů, které se těmi cennými kousky zdobily. Vyprávění se mi líbilo, ale jen do té doby, než jsem se dozvěděla, že ledňáčci se chytali do sítí a peří jim trhali ještě zaživa, aby si uchovalo nádhernou modrou barvu.

„Ale to je kruté,“ posteskla jsem si.

„Přesto je to čínská tradice a velmi ceněná dovednost,“ namítla slečna Kentová. „Nemůžeme jednoduše zavrhnout tradici, kterou u nás neznáme, jako krutou, Nancy. Měli bychom se raději naučit ji chápat a vážit si jí.“

Přesto se mi ulevilo, když nám Šu-lan vysvětlila, že je v současnosti tato činnost nezákonná.

Zbytek sněhových vloček jsme dotvořily bez dalších slov.

Té noci se mi zdálo o ztracených pokladech a ledňáčcích chycených do kovářovy sítě. Ještě jsem snila, když mě probudil zvuk blížícího se letadla. V ložnici byla tma. Vylezla jsem tiše z postele a po špičkách jsem se přikradla k oknu. Podlaha byla studená, prkna mi vrzala pod bosýma nohama.

Přesně ve chvíli, kdy jsem otevřela okenici, přeletělo nad školní kaplí japonské letadlo a namířilo si to přes záliv. V dálce pochodoval zástup vojáků k náklaďáku. Japonská armáda okupovala Čchü-fu rok předtím, než jsem přišla do školy, takže jsem byla zvyklá vídat vojáky, jak se vracejí z válečných operací proti nepříteli a zase do nich odcházejí. Bylo nám řečeno, že Británie ve válečném stavu s Japonskem není, takže přestože byl přelet jednoho z jejich letadel takhle blízko u školy neobvyklý, nevěnovala jsem tomu pozornost a zajímala se spíš o velké vločky, které se snášely z nebe. Přitiskla jsem čelo na sklo, okouzlená tím pohledem.

Dívala jsem se na sníh, dokud jsem se nezačala třást chladem, pak jsem si vlezla zpátky do postele. Přitáhla jsem si přikrývku až k nosu, objala rukama své tělo a poslouchala, jak sníh tiše naráží na okno. Představovala jsem si maminku, jak taky leží někde vzhůru a vzpomíná na dobu, kdy jsme se takhle dívaly na sníh spolu, a tak se jí po mně stýská, až ji to bolí. Ze všeho nejvíc na světě jsem si přála být s ní a netrčet tady ve škole, doufala jsem, že ji na jaře opravdu uvidím.

Ale přání a naděje jsou křehké a dají se lehce rozdrtit pod pochodujícími botami nepřátelských vojáků.

* China Inland Mission, založená v roce 1865 – pozn. překl.

** Plum, zkratka Nancyina příjmení, znamená v angličtině švestka. Pozn. překl.

*** Masakrování civilistů po dobytí města za druhé čínsko-japonské války trvalo několik týdnů od prosince 1937; počet obětí se odhaduje na 260–430 tisíc – pozn. překl.

Druhá kapitola

ELSPETH

Vstala jsem ještě před rozbřeskem, spánek mi rušily myšlenky na nepříjemné rozhovory, které mě ráno čekají, a japonští vojáci, jejichž hřmotné náklaďáky burácely kolem bran školy až do časných ranních hodin. Dokud jsem věděla, že pro západní misionářskou školu nepředstavují žádné nebezpečí, nedělalo mi starosti, že se nacházíme tak blízko svárů mezi jinými lidmi, ani když jsem kvůli nim půl noci probděla a ráno měla pod očima těžké váčky.

Umyla jsem se, oblékla a ustlala postel, prostěradlo jsem na rozích pečlivě zastrčila jako v nemocnici a peřinu uhladila, aby na ní nebyly nevzhledné záhyby. Stýskalo se mi po Elspeth Kentové, kterou jsem viděla ve svých představách: po bezstarostné mladé dívce, jež se usmívala ještě celý týden poté, co ji Harry Evans požádal o tanec. Doufala jsem, že v Anglii bych ještě dokázala najít její útržky a sešít ji zase dohromady. Slátat ji a výsledného výtvoru využít co nejlíp. Koneckonců není to přesně to, k čemu vybízí ministerstvo? Látat, přešívat a dál používat.

Šla jsem chodbou a dolů po schodech, kolem vitrín s trofejemi a připomínkami mnoha slavných chvil v historii školy, pod nohama mi vrzala a praskala několik desetiletí stará prkna. Když jsem vyšla ven, na chvíli jsem se zadívala k vodám zálivu, pak jsem spěchala přes dvůr pod větvemi švestek ke staré kamenné kapli. Když jsem procházela k oltáři, mé kroky se na kamenné dlažbě ozvěnou odrážely od stěn. Sklonila jsem hlavu k modlitbě, pak jsem se usadila do lavice, kde jsem seděla a tiše rozjímala, vzpomínala jsem na svůj první svatební den, o který jsem byla krutě připravena, a na ten další, ze kterého jsem utekla. Byla jsem téměř deset tisíc kilometrů daleko od domova a pořád mě pronásledovali: muž, jehož jsem si měla vzít, a muž, který málem zaujal jeho místo. Dnes už byli oba pouhými duchy.

Zaplašila jsem vzpomínky a vyndala jsem z kapsy svou výpověď. Nad jejími slovy jsem bolestně přemýšlela tak dlouho, až jsem je měla vtištěná v paměti. S přetěžkým srdcem a po dlouhém zvažování, jež bylo pro mě značně mučivé, Vám musím sdělit, že jsem se rozhodla opustit své místo ve škole ve Čchü-fu a vrátit se ke své rodině do Anglie… Týdny ležela nečinně mezi stránkami mé Příručky skautek, ale dnes po ranním shromáždění ji předám řediteli dívčí školy jako potvrzení svého úmyslu vrátit se do Anglie nejbližším parníkem ze Šanghaje, na kterém bude místo. Nebyl důvod návrat dále odkládat, přestože vyhlídka na to, že to musím říct Minnie Butterworthové, své nejlepší přítelkyni mezi učitelkami, nebyla nijak příjemná. Ve srovnání s tím bylo odvolat svatbu a cestovat přes půl světa velmi lehké.

Seděla jsem v kapli, než mou víru přemohl chlad. Když jsem vyšla ven, shledala jsem, že zatím napadla měkká přikrývka sněhu. Bylo krásné zimní jitro, klidné a tiché. Chvíli jsem postála pod obloukovým překladem dveří kaple a obdivovala tichou nádheru nadýchaných vloček. Na druhé straně dvora se už Šu-lan dala do své každodenní práce. Zastavila se a poslouchala vzdálené zvony buddhistického chrámu. Také jsem se zaposlouchala a představovala jsem si, že mi říkají sbohem. Škola ve Čchü-fu, do které chodily privilegované ratolesti misionářů a diplomatů, byla vedená v západním duchu, Čína zde téměř nebyla patrná, až tak, že jsem někdy zapomínala, že jsem v Číně. Zvony chrámu a sněhem pokryté větve švestek a jinanu dvoulaločného mi v pravý čas připomněly, kde se nacházím, a také, že rok postoupil k dalšímu svému období a že se musím pohnout dál i já.

Koutky úst mi zvedl odhodlaný úsměv. Konečně uvedu do pohybu kola, která mě zavezou zpátky domů. Křehké ticho narušil dunivý hukot blížícího se letadla a úsměv mi rychle zmizel ze rtů.

Instinktivně jsem ustoupila zpátky do dveří kaple a obrátila tvář k nebi, rukou jsem si zaclonila oči před vířícím sněhem. Odhrnula jsem si uvolněný pramen vlasů z tváře a sledovala jsem letadlo, jak prolétá přímo nad mou hlavou. Zírala jsem nahoru na charakteristická červená kola namalovaná na koncích křídel. Když pilot ostře zatočil nad Čchü-fuský záliv a letadlo zmizelo v nachově zbarvených sněhových mracích, sledovala jsem spršku papírů, které se snášely ze zadní části letadla.

Když jsem si byla jistá, že už je pryč, smetla jsem si sníh z kabátu a chytla jeden z papírů, které poletovaly kolem mě. Strnula jsem a bez hnutí jsem četla anglický překlad první stránky japonských novin: TÍMTO VYHLAŠUJEME VÁLKU SPOJENÝM STÁTŮM AMERICKÝM A BRITSKÉMU IMPÉRIU. MUŽI A DŮSTOJNÍCI NAŠÍ POZEMNÍ ARMÁDY A NÁMOŘNICTVA UDĚLAJÍ PRO VEDENÍ TÉTO VÁLKY VŠE… Rychle jsem prolétla celou deklaraci, a když jsem došla k podpisu, vyděšeně jsem si přiložila ruku na ústa: HIROHITO a chryzantéma, charakteristický znak japonského císařství.

Země pode mnou se zakymácela. Musela jsem se opřít o zeď kaple, abych neupadla.

Takže se stalo to, čeho jsme se všichni obávali.

Británie byla ve válečném stavu s Japonskem.

Okamžitě jsem se vydala zpátky do budovy školy a po cestě posbírala co nejvíc letáků, ve sněhu za mnou zůstávaly hluboké stopy. Na opačné straně dvora jsem pod švestkami spatřila Šu-lan, dělala totéž. Zastavily jsme se a na letmý okamžik jsme se zadívaly jedna na druhou, pak jsme pokračovaly ve sbírání. Když jsem zahnula za roh, zahlédla jsem dychtivý malý obličej, jak pozoruje sníh z okna horní ložnice, jeho dechem se mlžilo sklo. Nancy Plummerová. Pohled na ni způsobil, že se mi hlavou začaly honit myšlenky. Co bude vyhlášení války znamenat pro děti, když jsou jejich rodiče tisíce kilometrů daleko? Povzdechla jsem si a zahleděla se do dáli na oceán. Možná ještě není pozdě. Možná bych si mohla najmout rikšu, odjet do přístavu a před polednem odplout do Šanghaje.

Když nastal čas ranního shromáždění, spěchala jsem chodbami. Kroužila jsem doširoka rukama a broukala si píseň Vládni, Británie.**** V této strhující vlastenecké písni jsem odjakživa nacházela útěchu, ale po tom, co Japonsko vyhlásilo Británii válku, a s dopisem, který mě tížil v kapse kabátu jako balvan, ve mně jen vzbudila příšernou sentimentalitu. Štípla jsem se do tváře a vypjala hruď. Školní shromáždění nebylo vhodné místo ani čas pro emoční slabost, zejména když jsem čekala, že to prohlášení budou hlásit v rádiu. Tento čas vyžaduje odvahu a sebejistotu, nikoli sebelítost a fňukání.

Vkradla jsem se dozadu do nacpaného sálu a proklouzla vedle Minnie, jež se tyčila nade mnou.

Poklepala na náramkové hodinky. „Co tě zdrželo? Obvykle nechodíš pozdě.“ Pokud si všimla, že mám v očích obavy a strach, byla natolik citlivá, že nic neřekla.

Minnie už byla ve škole téměř sedm let. Zprvu jsme si příliš nesedly, byla jsem od přírody pesimistická a má víra ochabovala, což bylo v rozporu s jejím stoickým optimismem a neochvějnou zbožností, ale sblížil nás severský duch, nemluvě o nevyřčené hanbě, která obklopovala neprovdané ženy jako my – zbytečné ženy, přívažek společnosti, podle toho, jaký termín byl v té či oné době zrovna v módě. Přestože jsme měly tak odlišnou povahu, staly se z nás nejlepší přítelkyně.

„Nepřišla jsem pozdě,“ namítla jsem a nervózně si pohrávala v zátylku s uzlem vlasů, jenž se mi uvolnil.

Minnie přimhouřila oči a zkoumavě se na mě zadívala, chystala se mě vyzpovídat, ale z rozhlasu se ozvaly strhující tóny Ozvěn impéria – hudební znělky, jež uváděla vysílání BBC do zámoří – a všichni jsme vyskočili a postavili se do pozoru. Ulevilo se mi, že jsem unikla výslechu. V tu chvíli už jsem se nerozsypala jen díky posledním zbytkům odhodlání. Minnie by stačil jen zlomek její jemné laskavosti k tomu, aby mě rozpovídala.

S posledními tóny úvodní znělky hovor v sále utichl, čekali jsme na slova hlasatele s příjemným anglickým přízvukem. Mluvil plynule, klidně, takže hrozivé zprávy byly srozumitelné i nejmladším uším, jeho nevzrušený přednes se stal další uklidňující, povzbudivou stálicí, na kterou jsem si zvykla spoléhat, když jsem byla tak daleko od domova.

„Zde je Londýn, vysílání British Broadcasting Corporation do zámoří. Na řadě jsou zprávy, čte je Alvar Lidell.“ Na pažích mi naskočila husí kůže. „Dlouho hrozící japonská agrese na Dálném východě dnes v noci začala leteckými útoky na námořní základy Spojených států v Tichomoří. Každou minutou dostáváme nové zprávy. Poslední údaje o situaci jsou následující: zprávy z Tokia říkají, že Japonsko oznámilo, že formálně vyhlásilo válku Spojeným státům a Británii…“

V sále se jako vlna rozneslo slyšitelné zalapání po dechu. Minnie mě popadla za ruku.

„Ach, Els! Tak se to stalo. Jsme ve válečném stavu s Japonskem.“ Když jsem ji slyšela vyslovit ta slova nahlas, všechno se najednou stalo hrozivou skutečností. „Jsme nepřátelští cizinci.“

Napomenula jsem ji pssst, až příliš příkře, jak jsem byla napjatá, co řeknou v dalším vysílání.

„Japonský útok na americké námořní základy v Tichomoří byl oznámen prezidentem Rooseveltem v prohlášení z Bílého domu,“ pokračoval hlasatel, klidným hlasem sděloval podrobnosti o soustavném japonském bombardování americké námořní základny v Pearl Harboru na Havaji, odkud byly hlášeny značné oběti. „Prezident Roosevelt nařídil mobilizaci armády Spojených států…“

Jeho slova zlověstně padla na celý sál. Rozhlížela jsem se po tvářích svých kolegů a zblízka jsem sledovala jejich odezvu: reakci pana Collinse, našeho ředitele, na něhož bylo vždycky spolehnutí, Amelie Prescottové, jíž se z obvykle rudých tváří vytratila veškerá barva, Elly Redmondové, stoické jako vždycky, Toma Martina, učitele latiny, mladé Eleanor Yarwoodové, nedávného přírůstku do učitelského sboru přípravné školy, a dalších. Dokonce i tělocvikáři chlapců, Charliemu Harrisovi, zmizel z tváře jeho obvyklý odzbrojující úsměv. Ať jsem se zadívala kamkoli, známé tváře tam všude skrývaly emoce, které oznámení rozjitřilo. Skrývali jsme je navenek dobře, ale všichni jsme chápali, že skutečnost, že Japonsko vyhlásilo válku Británii, naprosto změnila situaci. Byli jsme sice misionářská škola, ale teď jsme byli nepřátelé, a to znamenalo, že jsme byli vystaveni nebezpečí.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Byli jsme mladí a stateční.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.