Markéta Harasimová

JAK CHUTNÁ STRACH

Markéta Harasimová

JAK CHUTNÁ STRACH

Copyright © Markéta Harasimová, www.marketaharasimova.cz

, 2021

Foto na přebalu © Shutterstock

Obálka & sazba © Nakladatelství MaHa

© Alena Laňková

© Petr Obešlo

© Nakladatelství MaHa, www.nakladatelstvi-maha.cz, 2021

ISBN 978-80-88363-34-7

Tato kniha ani její část nesmí být kopírovány, rozmnožovány ani jinak šířeny bez písemného souhlasu vydavatele.

Nepodléhejte strachu, který mívá až paralyzující účinky.

Vždy si uchovejte víru, že každá, i ta nejhorší situace, má východisko.

Markéta Harasimová

PROLOG

Opustila budovu a přitáhla si k tělu vypasovaný kabátek. Dnes si měla obléct spíš zimník - říjnové večery byly stále chladnější a ona nepočítala s tím, že se v práci zdrží až do setmění. No, nedá se nic dělat, musí zkrátka něco vydržet. A když přidá do kroku, určitě se brzy zahřeje. Teď by se hodilo auto, blesklo jí hlavou. Jenže to už bohužel neměla.

Ale co, aspoň si trochu protáhne tělo, ztuhlé po celodenním sezení u počítače. Ještě aby ztloustla! Přece jen už není dvacítka a s faldy na bocích těžko sežene nějakého perspektivního chlapa…

Mrkla na hodinky a s uspokojením kvitovala, že má ještě dost času. Barmanka, která ji odpoledne kontaktovala, by po dlouhé směně zpoždění nemusela tolerovat a Evu zajímalo, co jí poví. V telefonu zněla naléhavě, chvílemi až vzrušeně. Bylo zřejmé, že má na srdci něco šťavnatého, ale mluvit o tom prostřednictvím telekomunikační techniky odmítla. Kdo ví, co ji k tomu vede?

Plna zvědavosti pospíchala po liduprázdném chodníku, načež zahnula do vedlejší ulice a pro jistotu zkontrolovala lístek, na který si před odchodem z redakce načmárala trasu. Ujistila se, že drží správný směr a svižně pokračovala dál. Bar, do kterého měla namířeno, osobně nikdy nenavštívila, ale jeho název jí nebyl cizí. Volající navíc slíbila, že na Evu počká před vchodem a přidala svůj popis, aby zbytečně netápala.

Vzápětí se potvrdilo, že nešlo o hloupý vtípek, což se bohužel také občas stávalo. Jakmile Eva zdolala poslední odbočku, spatřila před sebou světelný štít s názvem klubu, pod nímž postávala krátkovlasá blondýna v prošívané bundě. Takže nelhala a je skutečná – hurá! Pevně doufala, že dnes dostane seriózní informace – tentokrát si ovšem všechno ještě důkladně prověří!

Mávla rukou nad hlavou, aby na sebe upozornila. Plavovláska rovněž zvedla paži. Není nad to, když věci klapou, pomyslela si Eva. Už se toho na mě sesypalo příliš a změna k lepšímu by vážně bodla.

Sotva to domyslela, zaslechla za sebou kvílení brzd - v úleku uskočila stranou a mrskla pohledem k silnici. Oslnily ji xenonové světlomety, takže si instinktivně zakryla oči. Nestačila se však ani nadechnout a ucítila, jak ji okolo pasu popadly mužské ruce. Chtěla zakřičet, ale nevyšla z ní jediná hláska, pouze sebou zazmítala. Nebylo jí to nic platné - cizinec se stiskem pevným jako čelisti svěráku ji zvedl ze země a nešetrně hodil do otevřeného kufru.

Konečně se jí rozvázal jazyk. „Co to… pomoc! Pomoc!“ zaječela. Ta druhá to přece musí vidět, pomyslela si omámená hrůzou, která jí protékala žilami místo krve. A teď určitě slyší i můj křik. Stoprocentně už volá policii a nejbližší hlídka je na cestě! Zachrání mě, jenom se nesmím vzdát!

Vykopla nohou ve snaze únosce zasáhnout, ale podrážka se střetla pouze s hranou dveří. Než se zmohla na další výpad, přistála na její bradě pádná pěst. Neomdlela, ale šok a bolest ji naprosto ochromily.

Bože… co se to děje? Dunělo Evinou lebkou.

V příští vteřině jí neznámý vyhrnul rukáv a vbodl do žíly tenkou jehlu. Teprve nyní si uvědomila, že není sám, protože jí kdosi ve stejný okamžik přelepil ústa a hned nato znehybnil ruce.

Kriste pane! Rezonovalo šokovaným mozkem. Kde je kdo? Proč sem ta ženská neběží? Proč někoho nezavolala? Ten bar musí být plný lidí! Zoufalství Evě do očí vehnalo příval slz, vzápětí však všechno zčernalo – únosci zabouchli dveře, čímž ji odřízli od okolního světa. Auto se rozjelo.

Proboha, kam ji vezou? Co s ní bude?

Zmatek a děs, které ji ovládaly od špiček prstů na nohou až po konečky vlasů, byly doslova paralyzující. Srdce bušilo na poplach a strach, který se rychle přetavoval v paniku, způsobil, že jí po celém těle vyrazila husí kůže.

Tohle přece nemůže být skutečné…

Začala pociťovat otupělost a pochopila, že injekce obsahovala sedativa. Z jakého důvodu ji uspali? Nechtějí, aby si pamatovala cestu? Ale jak by mohla, když je zavřená v kufru jako nějaké pitomé zavazadlo? Určitě potřebují, aby byla zticha, kdyby je náhodou zastavila silniční hlídka…

Jistě, to dává smysl. Křičet nemůže, ale bouchání by policisty upozornilo, že je něco v nepořádku. Spící panna o sobě ovšem vědět nedá.

Rozum vteřinu po vteřině otupoval a myšlenky se stávaly stále útržkovitější, postrádaly smysl. Netrvalo to dlouho a Eva upadla do malátného stavu, který se záhy proměnil ve spánek připomínající narkózu.

Neměla ponětí o čase, a když později rozlepila víčka, nechápala, co se s ní děje. Kde to jsem? Ptala se pořád dokola. Bolela ji čelist a končetiny měla jako z olova, skoro, jako by jí ani nepatřily.

Zírala do černočerné tmy a pomalu se rozpomínala, až…

Hrůza, která ji obestřela ve chvíli, kdy z paměti vylovila poslední minuty předtím, než upadla do chemicky vyvolaného spánku, měla devastující účinky. Ano, opravdu se to stalo. Přímo na ulici ji přepadli nějací muži, a teď ji vezou neznámo kam. Vůz se stále pohyboval a ona podle jeho nadskakování pochopila, že jede po nerovném terénu. Lesní cesta? Pole? To ví jen ti dva a bůh…

Co se mnou bude? Opakovala si jako mantru. Z očí se jí začaly řinout slzy bezmoci a syrového strachu o život. Účinky sedativ postupně odeznívaly, takže teď mohla přemýšlet trochu jasněji. A úvahy, které jí mozek naservíroval jako první, ji doslova odrovnaly. Okamžitě si totiž připomněla zločiny, které nemohly zanechat klidným žádného příčetného jedince…

Nejdřív únosy. A teď navíc brutální vraždy!

K tomu policejní pátrání, které probíhá už skoro dva roky, ovšem bezúspěšně. Téměř desítka pohřešovaných žen, o jejichž osudu nikdo nic neví. Kam zmizely? Mají je snad na svědomí tihle dva chlapi? Všechny?

Není to ale nesmysl? Nejspíš ano…

Vylovila z paměti obličeje tří zavražděných… Obětí nemilosrdných poprav, jak to vyhodnotila kriminálka. Souvisely s těmi únosy? Bohužel to bylo vysoce pravděpodobné a Evě při tom pomyšlení vyschlo v ústech.

Ne… ne… Přece nezemře v rukou bestiálních maniaků, kteří třeba… obchodují s bílým masem? Nutí unesené sexuálně otročit tak dlouho, dokud nepadnou vyčerpáním? Prodají je úchylným psychopatům, kteří je mučí a tyranizují?

Nebo snad potřebují orgány? Vyoperují svým obětem srdce, případně ledviny, aby je následně zpeněžili na černém trhu?

Kriste…

Myšlenky poletovaly její hlavou jako zběsilé včely, jejichž úl napadl nebezpečný škůdce. Vždy šlo o mladé ženy… plné života. To jediné je údajně spojovalo a ona do toho zapadá také. Co se s ní bude dít? Zemře? Pravděpodobně. Ale jak? Může čekat rychlou smrt, nebo spíš pomalé a bolestivé umírání?

S jakými úmysly ji ti muži nacpali do auta?

O výkupné stoprocentně nejde, vždyť nedisponuje žádným majetkem a postrádá i bohatou rodinu. Dokonce nemá ani partnera.

Tak co s ní k čertu chtějí dělat?

Proč zrovna ona? Není slavná, není ničím výjimečná… Prostě obyčejná ženská, jakých po světě běhají statisíce!

V tu chvíli vůz zastavil a spolu s ním se zadrhl i její dech. Zmobilizovala v sobě všechny síly a snažila se zkoncentrovat. Jakmile se kufr otevře, musí na ty grázly zaútočit. Nohy má volné, třeba se jí podaří utéct! Zkusila se pohnout, zjistila však, že to nebude tak jednoduché. Svaly odmítaly spolupráci, byly doslova hadrové. Za odliv sil patrně mohly léky, které dosud kolovaly v jejím těle.

Vtom tiše cvakla klika a Eviny tváře ovanul čerstvý vzduch. Do stísněného prostoru se naklonila hlava v černé kukle, z níž běhal mráz po zádech. „Ale, dámička se nám probudila…“ utrousil muž hlasem připomínajícím struhadlo. „Hej, šoupni mi sem ještě jednu dávku!“ zavolal pak na svého komplice. „Ať se necuká.“

Neschopná pohybu třeštila vyděšené oči do úzkých škvírek vystřižených v masce. „Nečum tak blbě,“ uchechtl se. „A polez ven!“ Popadl klopy Evina kabátu a bez větší námahy ji vytáhl z vozu. Jediné, čeho si v kalném svitu měsíce všimla, byla hrubá asfaltová cesta a kmeny stromů. Kam ji to proboha odvezli?

Nestačila se ale rozhlédnout lépe – než se nadála, aplikoval jí únosce další ampuli uspávacího prostředku a hned nato jí na hlavu natáhl látkový pytel. Vykřikla, ale kvůli pásce přes ústa z ní vyšlo pouze zdušené zachrčení.

Celé tělo začalo opět ochabovat, avšak ledový strach, který se rozléval jejími útrobami, přetrval až do chvíle, kdy zvláčněla docela. Jeden z mužů si ji přehodil přes rameno a svižně vykročil. „Tak jdeme, madam,“ prohodil přitom bez náznaku emocí. „Máte před sebou zajímavý zážitky.“

Ne… ne… pusťte mě! Já nechci umřít… byly poslední myšlenky, které proběhly obluzenou hlavou.

KAPITOLA 1.

Eva si ve chvíli, kdy dorazila ke dveřím označeným pochromovanou cedulkou s nápisem „šéfredaktor“, musela otřít zpocené dlaně do džínsů. Nervozita byla namístě – když jí nadřízený zavolal, aby se neprodleně dostavila do jeho kanceláře, použil tón imitující dozorce v nápravném zařízení. Mohla tedy očekávat, že před sebou má horké chvilky. Kruci, co zase pokazila?

Zhluboka se nadechla, posbírala veškerou odvahu a dvakrát po sobě klepla do pískovaného skla.

„Dále,“ ozval se obratem strohý hlas Romana Karase, jenž měl pověst nesmlouvavého a puntičkářského vedoucího, který nikomu neodpustí sebemenší chybičku. Jeho tým musel fungovat na sto dvacet procent, jinak bylo zle. Nutno však dodat, že neméně přísný byl na sebe, možná ještě víc než na ostatní. Podával prvotřídní výkony a svůj post si zasloužil tvrdou prací.

Což ovšem Evě, která tu a tam něco ošidila, aniž si z toho dělala hlavu, nijak nepomůže. Spíš přesně naopak. Ať už provedla cokoli, šéf si na ní parádně smlsne – na tohle byl Karas kadet.

Stiskla kliku, překročila práh a téměř neslyšně za sebou zavřela. „Dobrý den. Chtěl jste se mnou mluvit?“ zeptala se, pokud možno neutrálním tónem. Nemůže dát předem najevo, že má nahnáno!

„Spíš už dobrý večer, ne?“ mrskl studeným pohledem po nástěnných hodinách, které byly chloubou jeho kanceláře. Ručně vyřezávané kukačky zdědil po dědečkovi a byl na ně patřičně pyšný. Eva, které na rozdíl od Karase připadaly v jinak moderní pracovně jako pěst na oko, jukla na ciferník také. Ručičky ukazovaly deset minut před pátou. Do večera tedy zbývalo dost času, nicméně oponovat nemělo smysl. Šéf má pro svou poznámku jistě dobrý důvod. A záhy se dozvěděla, že trefila hřebíček na hlavičku.

Karas si ji od počítače přeměřil pichlavýma černýma očima. Pak se zády opřel do koženého křesla, Evě však místo nenabídl – patrně aby podtrhl její podřízenou roli. Místo toho vyštěkl stručnou otázku. „Tušíte, proč jste tady?“

Nevěděla, kam s rukama, a tak je zastrčila do kapes. Její postoj možná vypadal poněkud arogantně, ale dodal jí aspoň špetku sebevědomí. „Ne,“ odvětila.

Šéfredaktorovo obočí vyjelo až do poloviny čela. „Aha? Vážně?“

Nemělo smysl předstírat, že si s ní chtěl jenom popovídat, takže pohodila rameny. „Tipuju, že kvůli nějaké botě?“

„To si teda pište!“ vyštěkl, vyskočil na nohy a svižně obešel rozměrný stůl. Pochopila, že teprve teď nastane ten správný tyjátr – Karas byl známý svým cholerismem a když už řval, s oblibou věty prokládal peprnými nadávkami.

Nyní se postavil těsně před Evu, zlostně semkl rty a vyvalil oční bulvy. O slabší povahu by už se tou dobou pokoušely mrákoty, ona však útočnou řeč šéfova těla ustála pouze s lehkým zamrazením mezi lopatkami. Chce na ni pouštět hrůzu? Jak je libo. Stejně ji nakonec sjezdí na tři doby. Jako učitel studentku, která si dovolila přijít do jeho hodiny nepřipravená. Tak proč před ním couvat nebo se ho snažit obměkčit, když je výsledek střetu jasně daný?

„Nerozbřesklo se vám?“

Zavrtěla hlavou.

„Tohle je neskutečný šlendrián!“ zaburácel. „Ignorace nejvyššího kalibru!“

Odvážila se promluvit. „Ano?“

Kdyby mohl vraždit pohledem, patrně už by ležela na podlaze beze známek života. „Jo, krucinál! Zazdila jste nejdůležitější článek dne, ten, který měl být dávno publikovaný a od kterého jsme si slibovali abnormální čtenost, a vůbec si to nepamatujete? Co máte v té hlavě místo mozku, ženská zatracená?“

Eva znejistěla. „Člá… článek?“ Jaký, proboha?

„No to mě podrž!“ Karas se sarkasticky zasmál, a pak zapíchl ukazovák do vzduchu jen malý kousek od Evina nosu. „Včera jsem vás pověřil, abyste udělala shrnutí všech dohledatelných kixů deseti rádoby bezúhonných volebních kandidátů, kteří si brousí zuby na teplá koryta, přičemž mají ve skříních tolik kostlivců, že by to vydalo na celý hřbitov! Ovšem vy jste se na to vysrala! Mám pravdu?“

A do pr…! Zadunělo její lebkou. Tohle skutečně zazdila! Totálně a naprosto! Kruci, kruci, kruci! „Ježíši…“ vydechla ochraptěle. „Já… to vypustila.“

„Jak je vůbec možné, že hodíte bobek na tak důležitou věc? Pokud vím, tak jste na to měla celý den!“

„Ale… vždyť to přece zas tak nehoří…“ pokusila se obhájit.

„Že ne?! Není na co čekat! Voliči mají právo vědět, jaký ksindl kandiduje na lukrativní posty placené z jejich daní!“

„Já vím, ale…“

Nenechal ji domluvit. „A vy? Místo sólokapra, který má potenciál ovlivnit volby, mi pošlete podělanou zprávu o tom, že v jakémsi bezvýznamném zapadákově řádí skupina takzvaných extremistů, kterou má každý v řiti! Když mi to přišlo, málem mě trefil šlak! Co jste kurva měla tak důležitého na práci, že jste nesplnila pitomý, jednoduchý úkol? Jeden jediný, triviální, ale přitom pro magazín sakra zásadní? Dneska jsme s tím, do hajzlu, potřebovali jít ven!“ pěnil šéfredaktor.

Eva si v ten moment připomněla závěr včerejšího odpoledne i následnou noc, kvůli které nejenže zapomněla na práci, ale dokonce ráno zaspala. Štěstí, že se to ke Karasovi nedoneslo. Umyl by jí hlavu ještě i za pozdní příchod a beztak by trval na tom, aby osvětlila, jaký k němu měla důvod.

No, kdyby mu ovšem svěřila pravdu včetně všech detailů, mohla by ho šokovat, takže by zapomněl na běsnění?

Když včera odcházela z práce, čekal ji před budovou Lumír ve svém nablýskaném Maserati. Dva dny předtím se ošklivě pohádali, tudíž vedli tichou domácnost, což Evu ani trochu netěšilo. Spor vyvolala ona, takže chápala, že je přítel uražený a uvažovala, jak všechno urovnat, aniž by vznikla nová rozepře. On ji však překvapil.

Požádal Evu, aby se na sebe přestali mračit a přišel s návrhem pikantního programu, který měli zahájit večeří v luxusní restauraci. Jen blázen by si takovou nabídku nechal ujít, zvlášť když se před jídlem zastavili v butiku, kde jí koupil šaty, o kterých už skoro měsíc horovala. Plus to nejkrásnější krajkové prádlo, jaké kdy viděla. Koneckonců si to mohl dovolit, jelikož vydělával miliony.

Logicky tak odsunula pracovní záležitosti stranou; zejména tu poslední, kterou jí šéf zadal mezi dveřmi jen chvilku předtím, než vypnula počítač a opustila kancelář. Noční postelový maraton byl tak vyčerpávající, že jí z hlavy vyhnal nejen všechny myšlenky, ale na čas zmrazil i Eviny mozkové buňky. Ten stav trval minimálně do oběda, takže si na hřešící politiky vůbec nevzpomněla.

Bohužel se jí nerozbřesklo ani později. K nějaké činnosti se sice silou vůle přinutila, ale všechno, co dělala, bylo tak nějak napůl a jen aby se neřeklo. Výsledky tomu samozřejmě odpovídaly a ona nakonec kromě nudné administrativy vyplodila pouze pár nemastných neslaných příspěvků, které se pravděpodobně nikdy nedočkají zveřejnění. Navíc byly beztak plné překlepů a možná i chyb, protože si je po sobě nepřečetla. Na druhou stranu - od čeho je placená korektorka, no ne?

Jakmile k ní dolétla zpráva o tom, že v jednom státě, jehož název jí nic neříkal, začaly občanské nepokoje doprovázené útoky teroristických fanatiků, chopila se jí jako vděčného námětu a vmžiku stvořila svůj „článek dne“. Před koncem pracovní doby ho pokojně odeslala do systému - tohle téma obvykle fungovalo na dvě stě procent, proč by nemohlo i tentokrát? Bez ohledu na místo, kde puč vznikl?

Jenže ouha! Karasovi patrně došlo, že je to její dnešní poslední aktivita, a okamžitě žhavil dráty.

Paměť je pěkná potvora! A sex ji umí dokonale vygumovat. Zvlášť, když mu předchází večeře v podniku, kde vám číšník splní i přání, které ještě nestačíte vyřknout, a nejlevnější jídlo stojí okolo tisícovky…

Lumíra si musím podržet stůj co stůj, blesklo Evě hlavou navzdory tomu, že ji právě dusil šéf.

„Tak odpovíte mi? Proč mlčíte jako zařezaná?“ Karas přidal na decibelech a bylo až s podivem, že mu nepraskla žilka, tepající na spánku. Krátce zauvažovala, jestli je jeho řev slyšet až do open space, ve kterém pracovala většina redaktorů - občas se to stávalo. Teď by však měla zareagovat.

Eva nakonec usoudila, že si pravdu nechá pro sebe – vždyť kdoví, jak dlouho vedoucí nesouložil? Mohla by ho rozběsnit ještě víc. Raději tedy sáhla k výmluvě. „Chytla mě migréna, takže jsem si musela vzít léky. Jenomže po nich mívám výpadky paměti, nemůžu za to. Mají takové vedlejší účinky.“

Karas nevěřícně zakoulel očima a praštil pěstí do nejbližší skříně. „Kecy, debilní kecy! Bullshit! Ale i kdybyste nelhala, mám vaši migrénu a prášky u prdele! Nesplnila jste svou povinnost, kurva!“

„Omlouvám se,“ odvětila čistě proto, že kajícný postoj byl namístě.

„Na to vám taky seru. Co s tím teď hodláte dělat?!“

„Asi… ten článek napíšu?“ navrhla. „Co nejdřív?“

„Konečně z vás vypadla rozumná myšlenka,“ ucedil šéfredaktor. „A ‚co nejdřív‘ pro mě znamená hned teď!“

Sakra, sakra! Šlehlo jí hlavou. Ten despota to opravdu chce ještě dnes? Nedá se nic dělat, odporovat nemůže. Naopak, čím dřív se do toho pustí, tím dřív odtud zmizí. Bude muset sehnat spoustu dat, která pochopitelně nemá k dispozici, a taky nějaké fotografie. No, s těmi si ale poradí mnohem snáz. Tak jako tak, zbytek odpoledne je v háji. Jak že se to říká? Každý den není posvícení…

Karas nejspíš čekal okamžitou odpověď, a když nepřišla, znovu se zamračil. „Zase jste ztratila řeč? Nehleďte na mě jako debil, seberte se a jděte makat!“

„Jasně…“ vzdychla. „Pokusím se s tím pohnout během hodiny.“

„To bych vám vřele doporučoval. Dneska tu zůstávám do večera a jsem na vás zvědavý.“ Udělal čelem vzad a opět usedl za stůl. Jelikož bylo zřejmé, že s ní pro tuto chvíli skončil, na nic dalšího nečekala a jako spráskaný pes vykročila ke dveřím.

Právě brala za kliku, když ji nadřízený zastavil poslední říznou větou. „A ještě jedna důležitá věc!“

Beze slov se k němu otočila.

„Tento měsíc zapomeňte na prémie!“

„No jo,“ zabručela tak, aby ji neslyšel. Blbec! Kvůli jednomu článku, který mohl klidně vyjít o den později, dělá hotový cirkus a nadto ji obere o peníze! Když se daří, tak se daří. Jestli by nebylo lepší vykašlat se na práci a jít radši na mateřskou? Odpočinula by si a během péče o dítě - což nemůže být tak vyčerpávající ani časově náročné, jak tvrdí některé hysterické maminy - by se mohla porozhlédnout po něčem lepším. V téhle redakci ji stejně žádná zářivá kariéra nečeká.

Eva by mnohem raději pracovala jako televizní reportérka nebo moderátorka, vzdělání na to koneckonců měla a jeden čas moderovala v rádiu. Sice jenom na záskok, ale bavilo ji to mnohem víc než sepisování nudných článků, v lepším případě točení streamových rozhovorů s různými osobnostmi.

Jenže lukrativních pozic nebylo mnoho, a kdo takovou měl, držel se jí zuby nehty. Logicky, nedělala by nic jiného. Ona tady ale trapně příštipkaří za mizerný plat a nebýt bohatých milenců, které bohudíky stále lákal její atraktivní vzhled, žila by z ruky do huby. A to rozhodně nebyl život, o jaký stála. Jenže milenec není jistota… chtělo by to manžela. Oficiální papír, který zaručí, že se o ni dotyčný muž postará – v dobrém i ve zlém, ve zdraví i v nemoci…

Ty jsi tedy romantička, obrátila nad svými myšlenkovými pochody oči v sloup. Ale představa svatby nebyla k zahození. Koneckonců v pětatřiceti by už status vdané ženy mít mohla. Lumír je rozvedený víc než osm let, peníze může přehazovat vidlemi, a kromě toho nevypadá špatně. Jsou spolu sice teprve deset měsíců, ale Eva znala i páry, které se braly po roce chození. Nebyli by žádnou výjimkou…

Potíž je ovšem v tom, že o ruku žádá muž ženu. Mohla by k tomu Lumíra nějak nenápadně dostrkat? Jenže chlapi a náznaky… to přece nefunguje. Když se jim všechno nevyloží polopaticky, nic nepochopí. Tím se ale dostává do patové situace – nemůže za ním přijít a říct: hele, vezmi si mě! Kdepak, takovou delikátní věc musí uchopit rafinovaněji.

Což Evu přivedlo zpátky k původní myšlence. Kdyby s ním měla dítě – a k tomu z její strany stačí vysadit antikoncepci – musel by se o svého potomka postarat, a o ni jakbysmet. Dítě rovná se rodina, a k tomu sňatek patří! Bohužel v tomto ohledu se dal očekávat jeden drobný, nicméně nezanedbatelný zádrhel.

Eva totiž věděla, že Lumír - jakkoli vypadá mužně - je od jisté doby chlap jenom z poloviny. Jednou jí totiž v alkoholovém opojení vyprávěl, že krátce po svých třiadvacátých narozeninách prodělal rakovinu varlete, které mu lékaři museli vyoperovat. Díky implantátu nebylo navenek nic poznat, ale přece jen… munice výrazně ubylo.

A následné ozařování mohlo poškodit i zbylé spermie – Lumír byl totiž i ve svých sedmačtyřiceti letech stále bezdětný, a přestože po rozvodu a nejspíš i před ním vystřídal několik žen, nikdy žádné dítko nezplodil. Za tím samozřejmě mohla stát důsledná ochrana, ale… Eva na pilulku párkrát zapomněla - a nic. Je tedy možné, že její současný přítel má s početím problém.

Takže co teď? Vyměnit chlapa? Jenže to taky nejde lusknutím prstů a Lumír je jednoznačně dobrá partie.

To už docházela do rozhlehlého open space – bohudíky v něm toho času zůstávalo jen pár lidí a nezdálo se, že by k některému z nich dolehl křik z Karasovy kanceláře. Ulevilo se jí, protože na vyzvídání neměla náladu, a rovnou zamířila ke svému stolu. Pro tuto chvíli bude muset úvahy o tom, jakým způsobem si zajistí pohodlnou budoucnost odsunout stranou, jelikož ji čeká nařízený přesčas. Ale určitě se k tomu tématu co nejdříve vrátí, protože situace v zaměstnání ji štvala čím dál víc a naděje, že se stane zázrak a její hvězda konečně zazáří, byla v nedohlednu.

Je nejvyšší čas začít jednat!

Ještě, než oživila počítač, popadla telefon a zavolala Lumírovi, aby mu oznámila, že se dnes zdrží o něco déle. Konkrétní důvody nerozváděla s tím, že mu víc poví doma, a pak už se raději zabrala do práce. Šedesát minut není moc a ona už z nich pár ukrojila. O další řev na šéfově koberečku opravdu nestála.

***

Do domu, kde žila s Lumírem, se dovlekla skoro v půl osmé – článek samozřejmě za hodinu nestihla a Karasovi ho posílala až před sedmou. Nejvíc času spolklo vyhledávání na internetu, samotné naťukání získaných informací do editoru už pak šlo celkem rychle.

Tentokrát si po sobě svůj výtvor pro jistotu přečetla hned dvakrát, aby jí ho šéfredaktor neomlátil o hlavu kvůli věcným nepřesnostem nebo překlepům. Bohudíky však výsledek jejího lopocení převzal bez řečí, což se v podstatě týkalo i následného pozdravu. Když se s ním Eva loučila, jenom na půl úst zahučel ‚nashle‘ a přidal stručné varování, že podobný exces byl poslední, jinak přistoupí k udělení důtky.

Evina nálada, která se i bez té výstrahy blížila bodu mrazu, ještě o kousek poklesla. Rozdíl mezi včerejším a dnešním večerem byl tak diametrální, až se jí chtělo něčím praštit. Možná to později udělá.

„Ahoj! Tos teda v té práci trčela pěkně dlouho!“ uvítal ji Lumír, kterého zastihla v hedvábném koupacím plášti se sklenkou červeného před televizí. Hověl si v kožené pohovce, nohy položené na nízkém taburetu, a sledoval nějaký přírodovědecký dokument. Ztělesňoval úspěšného a veskrze spokojeného byznysmena, který si cestou ze svého podniku stačil zacvičit v posilovně, načež snědl večeři, kterou mu doručila dovážková služba, a teď zaslouženě relaxuje.

Jak mu jenom záviděla!

Naopak ona se cítila uštvaná, nevyspalá a hlavně frustrovaná. Méněcenná, skoro nicotná. Věděla, že potřebuje sprchu a vlasům by prospěla dávka šamponu. A to víno, to by si dala taky, nehledě na fakt, že jí kručí v žaludku. Jenže jíst takhle navečer by už asi neměla. Sakra! Pitomý Karas!

„Jo, bylo to horší než zlý sen,“ ucedila. „Nalij mi taky,“ hodila okem po láhvi stojící na stole.

„A kde je kouzelné slůvko? Navíc jsi mě ani nepozdravila a v telefonu jsi taky mluvila, jako by tě kousla vosa.“

Aha, takže poučování a moralizování? Paráda, to jí ještě scházelo! Lumír ji rozčilil, přestože byl svým způsobem v právu. Jenže někdy vážně připomínal pana učitele, což Evu dráždilo. Raději však rozhořčení spolkla – to poslední, po čem teď toužila, byla nová hádka. „Ježíši…“ sykla tichounce, aby ulevila vnitřnímu napětí, nahlas však vyjádřila omluvu. „Promiň, jsem brutálně utahaná. A když jsem ti volala, tlačil mě čas. Tak teda znovu a lépe - prosím, nalij mi dvě deci.“

„Rád.“ Zvedl se, došel pro druhou sklenku a naplnil ji. Podal víno Evě, která se mezitím svezla do křesla. „Tak co se tedy dělo?“

Vděčně se napila. „Zazdila jsem jeden článek. Šéfa to tak rozběsnilo, že mi dal kartáč a pak mi přikázal, abych ho dopsala po pracovní době. Nebylo to zrovna lehké téma, takže jsem se na tom zasekla… Karas je buzerant, podle mě ta věc tak strašně nehořela.“ Shrnula si z obličeje pramen kaštanových vlasů a chvíli přidržela ruku na horkém čele. „Už mě to v práci strašně štve! Nejradši bych dala výpověď!“

„Tak si najdi něco jiného,“ pronesl lakonicky.

„Jo, tobě se to řekne. A půjdu z bláta do louže.“ Pak ovšem ožila. „Ty máš ale spoustu známostí, že jo? Dokonce i v televizi!“

„Pár kontaktů mám,“ přikývl. „Proč o tom ale začínáš?“ nakrčil pak nechápavě čelo. „Jak moji známí souvisí s tvou nespokojeností v redakci?“

„No…“ poposedla. „Nemohl by ses poptat, jestli někdo z nich neví o nějakém zajímavém místě? Víš, jak moc by mě bavilo dělat moderátorku, prostě bych chtěla být před kamerou. Figuru na to mám a jsem fotogenická. Mohl bys za mě ztratit slovo. Nebo by to třeba spravila obálka!“ dostala spásný nápad. „Peníze pro tebe přece nejsou problém!“

Lumír povytáhl obočí a jeho bulvy se o poznání rozšířily. „Navádíš mě, abych kvůli tobě začal s korupcí?“

„A proč ne? Neudělal bys to? Vidíš přece, že jsem nešťastná! Vlastně skoro zoufalá!“

„Mě snad šálí sluch!“ zasmál se, ten smích ale nešel od srdce. Byl spíš nevěřící. „Jak můžeš uvažovat o něčem tak hloupém?“

Odmítavá reakce ji urazila. „Ty se mi vysmíváš?“

„Ani v nejmenším,“ bránil se. „Jenom mi není jasné, jak si to vlastně představuješ. Mám snad zajít za ředitelem televizní stanice, se kterým občas hraju golf, a požádat ho, aby pro tebe vymyslel uplatnění? Jenom tak, když tě ani profesně neznám a nevím, jaké máš schopnosti? Byl bych za pitomce.“

„To si myslíš ty. Kdyby dostal pár tisícovek, ani by nemrkl okem. Moc dobře vím, že to tak chodí, denně o tom píšeme. Úplatky jsou jedinou cestou, jak se dostat nahoru a něčeho dosáhnout.“

Lumír do sebe naráz kopl zbytek obsahu své sklenky. „Tak to jsi na omylu, Evo,“ pronesl studeně. „Například já jsem nikdy žádný úplatek nevzal a ani nikomu nedal. Fackovala by mě hanba a upřímně, kupovat si úspěch? Co to má znamenat? Buď na něco mám a jdu si za tím, pilně pracuju a čekám, až moje snaha přinese ovoce, anebo jsem nýmand, který to zkrátka nikam nedotáhne.“

Rozhořčeně se zamračila. „Tím nýmandem myslíš mě?“

„Řekl jsem něco takového?“

„Tos ani nemusel!“ Po dnešku stačilo málo, aby si připadala naprosto neschopná a Lumír v ní ty nepříjemné pocity mimoděk posílil. Taky si zhluboka lokla. „Já už prostě nevím, kudy kam. Chci změnu.“

Zvedl láhev a znovu si dolil. „To chápu. Tak ji zkrátka udělej, ne? Nechoď ale prosím přes mrtvoly, to není dobrá cesta.“

„Čímž přeneseně říkáš, že se na mě vybodneš.“

„Pochop, že to, co jsi navrhla, je nesmysl.“

„Podle mě není! Protekce fungovala vždycky,“ oponovala.

„Máš snad dlouhodobé zkušenosti s prací před kamerou? Reference, o které by se dalo opřít?“

„To ne, ale známosti mají větší váhu!“

Hluboce vzdychl. „Evo, tahle diskuze nikam nevede, copak to nevidíš? A vůbec – poslední dobou mám dojem, že se příliš často snažíš jít hlavou proti zdi a taky zbytečně tlačíš na pilu. Ve všem! Chybí ti trpělivost, chceš všechno hned teď. Takhle to ale v životě nechodí, a rychlokvašky obvykle brzy ztratí lesk.“

„Možná, ale já jsem tak otrávená, že si to neumíš představit. Potřebuju lepší práci, takovou, která by mě naplňovala.“

„A co ti brání obcházet konkurzy?“

„Ty možná ‚tlačenku‘ neuznáváš, ale ostatní ano,“ prskla naštvaně. „Jaké myslíš, že bych měla šance?“

Lumír vstal, přešel k oknu a zahleděl se do zšeřelé zahrady. Evě skoro přišlo, že to udělal naschvál, aby se nemusel dívat na ni. „A kdyby ti někdo vyšlapal cestičku, jsi si jistá, že bys uspěla?“ poznamenal po chvíli ticha.

S odpovědí neváhala. „Jo!“

„To tvoje sebevědomí,“ zakroutil hlavou. „Jednou kvůli němu narazíš.“

„Tak ať!“ pohodila hlavou, až ji vlasy pleskly po zádech. „Tvoje poslední slovo tedy je, že mi s kariérou nepomůžeš?“

„Ano.“

„No, takže dík.“ Chvíli mlčela a soustředěně studovala rubínovou hladinu ve své sklence. „A co kdybychom si pořídili miminko?“ nadhodila potom. „Půjdu na mateřskou, dám vale redakci a oživím si znalosti z vysoké. Můžu taky absolvovat nějaký kurz, případně zkusit brigádu – pár hodin denně… A za tři roky, až bude dítě dost staré, aby mohlo jít do školky, budu mít co nabídnout!“

Lumír se k ní otočil s ústy pootevřenými úžasem. „Dítě?“ vyhrkl napůl šokovaně a napůl nedůvěřivě. „Teď tady půl hodiny meleš o kariéře… a najednou jsi žhavá do těhotenství a výchovy? Víš ty vůbec, co chceš, Evo?“

„Docela dobře!“ odsekla. „Chci obojí, jako každá normální ženská. Ale jelikož je moje aktuální zaměstnání na houby, můžu snad udělat pauzu, no ne? A když se to tak vezme, ve svých letech mám na založení rodiny nejvyšší čas! Není na co čekat, to bys snad mohl pochopit!“

Pár okamžiků na ni oněměle civěl, jako by si její slova potřeboval přebrat, a potom si opět lokl merlotu. „No tohle… nestačím zírat! A já hlupák myslel, jaký si neuděláme pohodový večer…“ Sebeironicky se zasmál a zakroutil hlavou. „Ty si dáš po dlouhém dni vanu, já ti do koupelny přinesu víno a namasíruju záda, možná se i pomilujeme… A závěr? Místo sexu řešíme neřešitelné.“

„Podle tebe je naše společné dítě stejně nereálné jako přímluva za mou práci?“ přimhouřila víčka v očekávání, co uslyší.

Poodstoupil od parapetu a přešel zpátky k pohovce, jako by se na podobnou diskuzi musel posadit. „To netvrdím, ale ty jdeš od zdi ke zdi. Chvílemi mám dokonce pocit, že snad ani nemáš šajn, co říkáš. Možná jsi opravdu příliš přetažená a já tě beru vážně, i když bych neměl.“

„Závěr mého pracovního dne sice stál za starou belu, ale rozhodně kvůli tomu neplácám nesmysly!“ opáčila zlostně.

„Promiň, ale mám jiný dojem.“

„Chceš mě urazit?“

„Ne, jenom přimět k rozumu.“

„Anebo spíš utéct od tématu, co?“ šlehla Eva.

Zakoulel očima. „Proč bych to dělal?“

„Já nevím! A upřímně by mě zajímalo, proč bychom se o miminko nemohli aspoň pokusit?“

„Víš přece, jak na tom jsem.“

„I muži s jedním varletem mají děti.“

„To je pravda a já jsem rád, že to říkáš, protože bych tomu chtěl věřit stejně jako ty. Moje šance na vlastní potomky je ovšem oproti ostatním chlapům padesátiprocentní, což je realita. Nicméně tahle debata nemá smysl už proto, že všechno vyžaduje správné načasování. A založení rodiny? To je sakra zásadní věc. Nezlob se, Evo, ale známe se příliš krátce na to, abychom dělali tak důležité rozhodnutí.“

„Takže mě nemiluješ?“

„Proboha, co tě to zase napadá? Nemohli bychom toho už nechat? Začíná mě z tebe bolet hlava.“

Eva se cítila zahnaná do kouta, a tak vytasila pomyslné drápy. „Kdybys mě miloval a chtěl se mnou žít – nejen na psí knížku tady ve tvém domě, ale doopravdy – tak bys po mém dítěti toužil!“

„Nepleť hrušky s jablky!“ zvýšil také hlas.

„To nedělám!“

„Že ne? Vztah je jedna věc, potomci druhá. Pokud mám s někým zplodit dítě, pak si musím být sakra jistý, že je to člověk, se kterým ho taky hodlám vychovat. Chápeš to? Bavíme se o dlouhých letech společného života!“

„Jo, takže jsi do mě jenom poblázněný, nic víc a nic míň. Kvůli velkým prsům? Dlouhým nohám? Nebo čemu ještě dalšímu?“ Uvědomovala si, jak je protivná, ale měla dojem, že se pod ní otřásá dosud relativně pevná židle. Doufala, že jí Lumír pomůže najít atraktivní práci, případně si ji vezme nebo aspoň oplodní… že si ho zkrátka nějak zaváže. Jenže on se ve všech ohledech, pro ni tak zásadních, brání! Nemá ho zdaleka tak jistého, jak myslela. Nedaří se jí, vůbec v ničem!

Hergot!

Lumír odložil sklenku, natáhl se k ní a uchopil ji za ruku - to gesto naznačovalo, že chce zakopat válečnou sekeru, přestože jeho hlas zněl spíš rezignovaně. „Ale Evo, neblázni. Samozřejmě, že tě mám rád. Jinak bych si tě k sobě nenastěhoval.“

„Kdykoli mě můžeš vyhodit,“ poznamenala nevrle. „Nejsem tvoje žena.“

„Doufám, že se teď nezačneme bavit ještě o svatbě,“ opáčil, a Eva z jeho tónu vytušila, že o něco takového opravdu nemá zájem. Znovu ji to popudilo, zejména z toho důvodu, že do chomoutu by Lumíra dostala velmi ráda.

„Nejsi ty náhodou prvoplánový svobodný mládenec? Takový, který si nehodlá kazit pohodlný život oficiálním svazkem, nedej bože dětmi?“

Teď už bylo zjevné, jak moc je probíhajícím dialogem otrávený. Stáhl ruku a znovu popadl skleničku. „Ne, to opravdu nejsem. Ber to tak, že se do ničeho nehrnu po hlavě - na rozdíl od tebe, jak vidím. Nejspíš se k sobě moc nehodíme.“

Bylo to za poslední týdny už poněkolikáté, co si otevřeně vyměňovali názory, a přestože tentokrát nešlo o nijak ostrou rozepři, v Evině hlavě po jeho poslední větě zablikala varovná kontrolka. Měla by přibrzdit, ale honem! Nerada by o něj přišla… Lumír má přece spoustu plusů a obvykle si spolu rozumí. V posteli je nepřekonatelný! Ne, nemůže vedle pracovních karambolů čelit ještě rozchodu!

Možná na něho doopravdy příliš tlačí, což není rozumné. Dá všemu trochu času a za pár dní začne znovu, opatrněji. Promyslí strategii. A teď…? Nejvyšší čas, aby si Lumíra usmířila. Jakým způsobem to provede, bylo jasně dané. Doposud ji ještě nikdy neodmítl, na to byl příliš náruživý.

A tak nasadila kajícný výraz. „Lumírku… omlouvám se,“ pronesla vemlouvavě. „Máš pravdu, přehnala jsem to. Karas mě strašně vytočil, já si tu špatnou náladu přinesla domů a mluvím z cesty. Je mi to líto. Odpustíš mi, lásko?“

Pátravě se na ni zadíval, jako by se ujišťoval, že to myslí vážně. „Asi budu muset,“ prohodil pak s mírným povzdechem.

„Tak na usmířenou?“ zvedla víno k přípitku.

„Oukej,“ přiťukl si s ní.

„A víš, že bych si teď ráda dala tu vanu?“ zavrněla důvěrně a přitulila se k němu. „Tedy, pokud do ní půjdeš se mnou?“ dodala, aby bylo nebylo pochyb, jaké má úmysly. Lumír neměl problémy s chápavostí a její nápad ho zaujal – patrně nebyl zase tak rozzlobený, jak se jevilo navenek.

„No, proč ne?“ odvětil.

Dala mu pusu. „To je skvělé!“

„A… o těch dětech…“ prohodil zamyšleně. „… se ještě někdy můžeme pobavit. V budoucnu, třeba za pár měsíců, hm? Neříkám, že jsem striktně proti, jenom to na mě bylo dneska trochu nahonem. Navíc mám obavy, že může jít o běh na dlouhou trať.“

Vida, takže se možná jenom bojí, že je neplodný. V jeho doteď veskrze úspěšném životě by šlo o první a možná největší selhání, napadlo Evu. Ovšem jak z toho ven, pokud by se ukázalo, že tomu tak opravdu je?

Ne, sakra, tohle teď vypusť z hlavy! Napomenula se. Buď ráda, že je spor zažehnaný a Lumír projevil tak nečekanou vstřícnost. Hádek už bylo příliš a lepší bude udržovat příměří. Jinak se dítěte – potažmo mateřské – nedočkáš!

„Neboj,“ zamrkala. „Všechno zvládneme. A… díky.“

„Není zač. To víš, dědice bych chtěl a je mi jasné, že roky přibývají. Ale zatím to odložme. Jdu napustit vodu.“

Zvedla palec. „Paráda!“ Štěstí, že jsou muži tak snadno manipulovatelní, zvlášť pokud jde o sex, pomyslela si s vděčností. A jí se koneckonců vzpruha v podobě něžných či vášnivých hrátek bude taky hodit…

Později cestou do koupelny učinila jedno významné rozhodnutí - zítřkem počínaje přestane zobat antikoncepční pilulky. Lumír o tom nemusí vědět… A pokud má nějakou ostrou munici, určitě ji co nevidět přivede do jiného stavu. Pak už bude na protesty pozdě.

Hlavně, aby ty jeho bičíky nebyly dávno mrtvé, pomyslela si ponuře ve chvíli, kdy překročila práh.

KAPITOLA 2.

Místo, na kterém se ti tři sešli, vypadalo bezútěšně. Zchátralé stavby už nikomu nestály za opravy, tudíž byly žhavými kandidáty k demolici, na kterou však majiteli nejspíš scházely peníze. Ta trocha zeleně, která tady statečně prorůstala, působila spíš zvadle než živě, a neměla sebemenší potenciál skličující okolí zkrášlit. Naopak.

Semknuté trojici ale tahle lokalita vyhovovala. Byla anonymní, a především se nacházela v dostatečné vzdálenosti od případných zvědavců, kteří by mohli něco zaslechnout. Chodil sem málokdo - pro narkomany či bezdomovce byl areál staré továrny příliš z ruky, a výletníky nelákal ani omylem. Ovšem pro dnešní tajnou schůzku představovaly tyto ruiny ideální prostor.

„Takže, tady jsou kompletní instrukce, kde by se měl náš objekt v daný časy pohybovat,“ podal jeden člen ze skupiny dalšímu list papíru. Byl to muž s vlasy ostříhanými na délku tří milimetrů, širokými rameny a bicepsy připomínajícími kuželky. „To nejdůležitější máš zakroužkovaný.“

Čtyřicátník, který dokument převzal, byl fyzicky neméně impozantní - brunet se zarostlou tváří a pronikavýma očima. Nyní je zabodl do vytištěných řádků a zbylí dva ho mlčky sledovali.

„Je ti to dost jasný? Kdyby ne, tak se rovnou ptej, všechno ti vysvětlíme. Klidně desetkrát,“ pokračoval pak ten, který nováčkovi informace předával. „Nemůžeme improvizovat, ve hře jsou obrovský prachy. Všechno musí klapnout na první dobrou!“

„Žádnej strach. Nejsem debil.“

„To nikdo netvrdí, ale naše práce je vždycky perfektní. Od začátku do konce. Nic nesmí kixnout!“

„Hele, mám snad nějaký zkušenosti!“ ohradil se proti té nedůvěře vousáč. „Mně můžete věřit, oba.“

„To víme - jinak bys tu s náma nebyl, kámo.“

„Tady jsou ještě fotky,“ vložil se do hovoru poslední z trojlístku – o něco hubenější než jeho společníci, nicméně šlachovitý a evidentně také v dobré fyzické kondici. Měl vlasy světlé tak, že vypadaly skoro bílé, a bledou pleť. Svým zjevem silně připomínal albína. „Všechny úhly, který si můžeš přát. Pořádně si je nastuduj, abys pak šel na jistotu. Jediná krpa a všechno je v loji.“

„Co pořád máte? Nejsem žádnej nováček!“

„V našem týmu jo.“

„Dobře, dobře,“ vzdal to. „Při týhle první akci vám ale ukážu, že na mě se můžete spolehnout.“

„Jo, to bys měl, Zelenáči.“

„Je ta přezdívka nutná?“

„Až se předvedeš, tak tě překřtíme.“

„No jo.“ Vousatý muž se znovu podíval na snímky.

„A pamatuj, že jak se něco posere, jde to na tvou zodpovědnost. Komplet, jasný?“ upozornil ho albín.

„Vy jste fakt horší než osina v prdeli. Ještě jsem nic nepodělal, a už mě podceňujete,“ zamračil se.

„Určitě ti došlo, že nejde o malou věc, takže musíme bejt kurevsky opatrní. Potřebujem jenom spolehlivý lidi. Neber si to osobně - každej, kdo u nás začíná, má stejný podmínky a naše pravidla platěj pro všechny. Nejseš žádná výjimka. Máš šanci vydělávat pořádnej balík, ale musíš bejt dobrej. V armádě se s tebou taky nikdo nesere a bažanti dostávají dennodenně sodu – jako bys to nevěděl.“

„Ale jo,“ zabručel. Prostě se musí vytáhnout a zvládnout celou operaci na jedničku, aby těm namistrovaným frajerům jednou pro vždy zavřel huby. Pochopí, že není ořezávátko, které si nechá všechno líbit! A Zelenáč… na to budou moct zapomenout. Začnou mu říkat Rocky, tak, jako všichni ostatní.

„Hlavně nezapomeň – žádný důkazy! Tyhle materiály,“ poukázal krátce ostříhaný vazoun na dokumenty, „musej definitivně zmizet ještě před startem akce. Všechno budeš mít tady,“ poklepal se prstem do spánku.

„Jasný.“

„Takže - datum je naplánovaný, ale kdyby se něco změnilo, dostaneš echo po telefonu. Číslo znát nebudeš a ani si ho neukládej, podruhý ho nikdo nepoužije,“ promluvil tentokrát albín. „A všechno, co budeš potřebovat, zavčasu najdeš na určeným místě. Pamatuješ si ho, doufám?“

„Samo! Počítám s tím.“

„Jakmile budeš hotovej, předáš objekt dalšímu článku řetězce – tak, jak už bylo domluvený.“

Skupinka ještě chvíli diskutovala, než se její členové rozloučili a vykročili k vozům, zaparkovaným na prašné cestě. Rocky počkal, až jeho společníci odjedou, a teprve potom nastartoval. Zapálil si marlborku a v duchu si představil balík peněz, který mu už brzy spadne do klína. Mohl se těšit na pěkně tučnou sumičku! Tohle je byznys snů, udělá z něj boháče. Navíc jde o slušný adrenalin!

A na oslavu příštích úspěchů si ještě dnes objedná tu nejluxusnější kurvu, jaká je k mání. Pracháčem bude sice až za nějaký čas, ale proč si nevyhodit z kopýtka hned? Stáhl clonku a sebevědomě na sebe mrkl do miniaturního zrcátka. „Jseš dobrej, chlape. Dost dobrej!“ vysekl poklonu svému odrazu, vypustil z úst proužek cigaretového dýmu, a pak sešlápl plynový pedál.

***

Od podvečera, kdy si Evu ve své kanceláři podal Karas, uplynulo přes pět týdnů a šéf jí už naštěstí dal pokoj. Situace se tedy trochu zklidnila, což však neznamenalo, že by byla spokojená. Ani náhodou! Cítila, že má na víc, než aby datlovala články, které sice magazínu přinesou čtenost a peníze, ale její jméno nijak nezviditelní. Kdyby tak kápla na něco velkého, co by ji vyzdvihlo! Karas by to nejspíš neocenil, ale ona by měla zajímavou perličku do životopisu.

Jenže takhle?

Není zkrátka nic víc než tuctová redaktorka. Smutná realita. A přitom je už dost stará na to, aby s tím něco provedla. Jak jenom mohla promrhat tolik roků? Kam se ztratily? Co dělala…?

Odpověď byla nasnadě – pořád čekala, že se stane zázrak. Objeví se mecenáš, který jí podá pomocnou ruku a zařídí, aby kariérně rozkvetla. No, a vedle toho intenzivně hledala toho pravého „pana Božského“, který bude mít všech pět pé a vezme si ji. Optimálně chtěla docílit obojího, samozřejmě.

Zatím ovšem neměla nic z toho, o čem snila. Nehledě na to, že od vysazení antikoncepce dostala už podruhé menstruaci – zrovna dnes - takže nevychází ani možnost, že si Lumíra v dohledné době zaváže potomkem a sama přitom vyklouzne z práce. Místo toho zjišťuje, že její život pět let před čtyřicítkou víceméně stagnuje. Radost! Přímo k povyskočení…

„Hej, Evo, jdu na oběd!“ houkla na ni ode dveří tmavovlasá kolegyně Lenka. „Kdyby mě náhodou sháněl Karas, tak že jsem do jedné zpátky.“

Jukla na hodinky a pak na monitor svého počítače. Rozepsaný text jí lezl na nervy snad víc než neosobní open space. Okamžitě se rozhodla – na polední pauzu má nárok stejně jako ostatní! Mimoto chodila do restaurace bez doprovodu nerada, takže využije příležitosti. „Počkej, půjdu s tebou!“ zavolala přes rameno.

„A neměl by tady někdo zůstat?“ rozhlédla se Lenka. „Víš, jak to je - sotva všichni zvednou kotvy, objeví se žhavá novinka, která musí okamžitě do éteru. Karas nesnáší, když není aspoň jeden člověk v pohotovosti.“ Vtom se na chodbě za prosklenými okny objevil nejstarší člen jejich týmu, redaktor Hynek Blecha. Nesl kelímek espressa z automatu a u ucha si přidržoval telefon.

„Hynek je už určitě po jídle, když si dává kafe,“ mínila Eva, popadla kabelku a vyrazila ke vstupu, u kterého ještě pořád přešlapovala Lenka. „Může tady zůstat on, no ne? Mám hlad.“ A jelikož to s muži uměla, opravdu kolegu přesvědčila. Blecha měl sice prázdný žaludek stejně jako ony, ale dal ženám přednost s tím, že ho beztak čeká práce, kterou momentálně nemůže odložit.

Zašly do nedalekého podniku, kde se stravovala většina zaměstnanců administrativní budovy, v níž redakce sídlila. Eva si v práci nepěstovala nijak extra přátelské vztahy, nicméně všichni její kolegové měli podobný názor na šéfredaktora, což je spojovalo. A právě Karas byl předmětem družného hovoru, zatímco se spolupracovnicí čekaly, až jim číšník přinese vybrané menu. Dané téma načala Lenka, která před pár dny udělala podobnou zkušenost jako dřív Eva.

„Hele, všechno jsem nasypala do systému včas, akorát jsem nezkontrolovala fotky. A ty se z nějakého důvodu nenahrály! Nejsem ajťák a nemohla jsem vědět, že se něco takového může stát – zvlášť když jsem postupovala stejně jako jindy. Ale jak ten po mně řval!“ protáčela brunetka panenky. „Nemohl se mi dovolat, protože jsem točila rozhovor - tak přece nebudu brát telefony, když dělám stream, že jo. A jelikož to chtěl publikovat hned, musel si ty obrázky najít sám. Takže měl práci navíc, což nemohl vydýchat.“

„Vzhledem k tomu, jak dobře toho pošuka znám, se vůbec nedivím. Karas ječí kvůli každé prkotině. Jednou by ho při tom mohlo trefit, nechyběl by mi,“ zamračila se Eva. „A ten článek, co po mně tehdy tak nutně chtěl, stejně žádnou velkou čtenost neměl. Vlastně spíš naopak. Často si říkám, že by mi bylo líp doma na mateřské než tady,“ dodala.

„No, to nevím,“ mínila Lenka. „Já se teda do dětí zas tak moc nehrnu, na rozdíl od své sestry. Ta pořád hořekovala, že je jí skoro třiatřicet, a ještě pořád nemá mimino, i když se s přítelem už bůhvíjak dlouho snaží. Tak začala obíhat doktory, a nakonec se ukázalo, že její drahouš je neplodný. Spermiogram na nule.“

„To má teda blbé,“ vyjádřila Eva porozumění s nezáviděníhodnou situací Lenčiny sestry. „Co s tím udělají?“

„Už udělali. Jiřina šla na umělé oplodnění. Povedlo se, takže je těhotná a za necelé dva měsíce má rodit. Jenže ono se jí to celé zkomplikovalo! Měla ještě chvilku počkat, teď bude mít pěkné problémy.“

„Proč?“

„Představ si, ten její najednou zjistil, že je gay! Normálně jí po čtyřech letech – čtyřech, chápeš? – pláchl za chlapem. Sestra je zničená a povím ti, já bych takový šok snad ani nepřežila. Počítala s tím, že dítě bude mít otce, a teď jí zbyly oči pro pláč! Zůstane na malé sama, po tom, co tolik obětovala. A až se jí ten mrňous jednou začne ptát na tátu? Kdyby se do toho tak nehnala, ušetřila si spoustu nervů a taky peněz, ten zákrok nebyl levný. Jiřina je chudák.“

„To teda je,“ prohodila Eva, v jejímž mozku na okamžik probleskla prchavá myšlenka. Napřed ji odehnala, protože jí samotné připadala nesmyslná, ale pak jí dala šanci. Umělé oplodnění…?

Co kdyby si o tom zjistila víc a navrhla Lumírovi, aby zkusili tuhle cestu? Sám přece uznává, že by mohl mít s plodností problém… Možná i proto se otázce dětí vyhýbá, nemohla by se mu divit. Ale pokud přijde s konstruktivním návrhem, který by všechno vyřešil…? Stačí, když si objedná konzultaci na nějaké klinice a pozeptá se. Za to přece nic nedá, a Lumír jí nakonec bude vděčný. Sám se o takové věci nestará. A pokud jde o částku, kterou by to stálo? Peníze pro něj nehrají roli.

Pak by miminko mohli mít třeba hned! A její pracovní trable budou minulostí.

Tedy, že ji to nenapadlo dřív! Ještě, že s Lenkou na ten oběd šla, mimoděk jí dala skvělý tip.

„Haló, posloucháš mě?“ drcla do ní loktem kolegyně, která stále cosi drmolila a až po delší době jí došlo, že hází hrách na stěnu.

„Ježíš, promiň!“ vyhrkla Eva. „Zamyslela jsem se nad tím, jak může chlap jenom tak zničehonic zjistit, že je homosexuál… nebere mi to hlava.“

„Mně taky ne, ale klidně mohl Jiřině celé roky lhát. A sobě taky, když na to přijde. Třeba se za tu orientaci styděl a na oko se snažil žít normálně, co já vím? Bál se, že ho všichni odsoudí, když to praskne, a tak se přemáhal… Až pak najednou přišla pravá láska, jak to nazval. Prostě se do toho druhého zabouchl, bum bác. Jenže – ta nezodpovědnost! Nechat bývalou partnerku s dítětem nezajištěnou.“

„On jí na to malé nebude platit?“

„Brání se. Není prý přece jeho…“

„Ale na tom oplodnění se spolu domluvili, ne snad? Nepodepisovali nějaké papíry, když do toho šli? S tím by snad mohla operovat. Třeba i u soudu.“ Tahle stránka věci Evu docela zajímala.

Lenka povzdechla. „Bude se o to snažit a nejspíš i uspěje – jedou v tom oba rovným dílem. Ale o prachy nakonec ani tak nejde. Horší je všechno to okolo. Teď, když s ní mlátí těhotenské hormony, čeká ji porod a pak šestinedělí… Místo aby si užívala rodinné štěstí, musí řešit tak pitomou patálii. Je mi jí líto.“

Eva neznámou Jiřinu politovala také, ale jenom formálně. Ten neveselý příběh ji sice inspiroval, nicméně šel mimo její osobu, a tak ho hlouběji neřešila. K čemu by to taky bylo dobré?

Okamžitě si umínila, že jakmile se vrátí do kanceláře, vyhledá nejbližší kliniku asistované reprodukce a objedná si termín konzultace. Nač ztrácet čas? A pokud se to, co zjistí, ukáže jako perspektivní, půjde do toho. Stačí přesvědčit Lumíra. Mluvil přece o dědici, toho by mohla využít!

A taky to udělá.

Navíc tu akci může uchopit profesně a absolvuje ji v pracovní době. Připraví článek na téma neplodnosti do rubriky věnované zdraví – vlk se nažere, koza zůstane celá. A lékař, kterého navštíví, si navíc udělá zadarmo reklamu, takže jí bude zavázaný. Mohla by získat protekci!

Sakra, já jsem dobrá. Mě je v tomhle magazínu opravdu škoda, pomyslela si ve chvíli, kdy před ni číšník pokládal talíř s těstovinovým salátem.

***

Řidička za volantem starší škodovky jukla na navigaci, aby se ujistila, že si z ní ten výdobytek moderní techniky neudělal dobrý den. Opravdu má jet zrovna tudy? Byla na pochybách, už když sjížděla z okresní cesty na užší komunikaci nevalné kvality, ale pokračovala dál s tím, že určitě brzy naváže na frekventovanější silnici. Jenže teď se prodírá nějakou bohem zapomenutou krajinou a to, co ubíhá pod koly jejího vozu, připomíná spíš lesní stezku! Naštěstí zatím aspoň asfaltovanou, ačkoli její povrch je snad sto let starý a stojí za psí štěk.

„Krucifix,“ ucedila, když zjistila, že nalezená trasa je správná. Co to proboha bude za objekt? Hájenka? Nebo nějaký lesní srub? Podle katastru, do kterého narychlo nahlédla, šlo o budovu určenou k bydlení, ale který blázen chce dobrovolně žít v místě, kde dávají lišky dobrou noc?

Ona by si takový barák nekoupila ani za nic. Brrr! Vždyť by měla depresi už jenom z toho, jakými končinami projíždí, než se k němu dostane. Někteří lidi mají vážně o kolečko víc - potkala jich už dost, ačkoli je jí teprve jednatřicet.

Pevně doufám, že ten kšeft bude aspoň stát za to, pomyslela si rozladěně. Jestli sem jedu jenom proto, abych tu nemovitost nafotila a sepsala smlouvu o zprostředkování prodeje, přičemž pak bude inzerát viset měsíce na webu, aniž o něj projeví zájem jediný klient, tak si nakopu zadek. Měla jsem se na to vykašlat!

Jenže to nebylo zas tak jednoduché – její nadřízená, majitelka realitní kanceláře - totiž nechtěla přijít o jedinou obchodní příležitost. Peníze pro ni byly alfou a omegou a udělala by pro ně asi cokoli. Dokonce ve svých pětapadesáti nebyla ani vdaná, jelikož se celý život hnala za majetkem. Tak si to aspoň mladá makléřka, které teď v poskakujícím autě cvakaly zuby, myslela.

Už aby to bylo za mnou a hurá domů! Řekla si, když zdolala dalších pár set metrů. V tu chvíli se však v protisměru objevil tmavý vůz, který se nebezpečnou rychlostí a téměř středem úzké silnice hnal přímo proti ní. Otrávenost rázem vystřídal úlek.

Co je to za pitomce? Jede, jako by byl na dálnici! Zanadávala v duchu. Sakra, a vůbec neuhýbá, vždyť takhle se srazíme! Ten má ale nervy…

Auto nezpomalovalo a svižně ukrajovalo vzdálenost, která ho dělila od jejího vozidla. Šoférce tak nezbylo nic jiného než přibrzdit a sjet na nezpevněnou krajnici. Než však stačila plánovaný manévr dokončit, protijedoucí mazda s kvílením pneumatik zastavila napříč cesty, čímž ji zablokovala.

„Zešílel?“ vyjekla, načež motor škytl a zhasl. Ve zmatku a rozčilení zapomněla na spojku, ale neřešila to. Teď koneckonců stejně nemůže pokračovat v jízdě, když jí ten cizí cvok znemožnil průjezd. Ovšem když už stojí, mohla by tomu neřádovi od plic vynadat! Za tohle by měl slíznout tučnou pokutu, vždyť ji nejen omezil, ale také ohrozil! Pokud se neomluví, zavolá na něj polici. Tak!

Sáhla po kovové páčce a užuž se chystala vystoupit, když vtom se prudce rozletěly černě nalakované dveře a z mazdy vyskočil svalnatý muž v kukle. Silná pravačka svírala baseballovou pálku.

Jakmile spatřila maskovaný obličej a dřevěné náčiní, ztuhla hrůzou. Co… co má tohle proboha znamenat? Vždyť to je jako z nějakého bláznivého amerického psychothrilleru?! Rychle pryč! Zadunělo její lebkou, a ona honem otočila klíčkem v zapalování. Rozklepaná ruka ji skoro neposlouchala, a snad proto byl první pokus o nastartování neúspěšný.

Než však stačila učinit nový, ocitl se ten démonický přízrak vedle jejího auta a trhl klikou. Marně – bohudíky se ve voze vždy zamykala, už proto, aby jí na semaforech nějaký lapka neukradl kabelku nebo notebook, které vozila na zadních sedačkách. Teď jí ten zvyk možná zachrání život… Kéž by!

„Otevři!“ zahulákal hromotluk.

Ani náhodou! Blesklo jí myslí. Musím odtud, hned! I kdybych toho chlapa měla přejet… Klidně si ho vezmu na svědomí! A jestli je to jenom nějaká zvrácená legrace, kterou na mě ušili známí? Nezájem!

Sotva to domyslela, dolehla k ní ohlušující rána – širší konec pálky tvrdě narazil do čelního skla a vmžiku ho rozbil napadrť. Vykřikla hrůzou a zakryla si oči, které podvědomě chránila před střepy. Netrvalo to ani deset sekund a přišel další úder, tentokrát zacílený na střed okénka u řidiče. Jen taktak nedostala přímý zásah do spánku - ucukla na poslední chvíli a bolestivě si přitom skřípla nerv v krční páteři, bylo jí to však lhostejné. Drobné úlomky skla proletěly před zděšeným obličejem a zapletly se do vlasů, načež ve spršce dopadly na stehna a podlahu.

Neřešila, jestli ji pořežou, to už teď nebylo podstatné. Horečně se snažila přijít na kloub tomu, co se to probůh děje… proč se stala terčem útoku, a proč právě teď a tady?! Nedávalo to žádný smysl.

„Řek sem ti otevři. Vylez ven!“ štěkl hrubý mužský hlas. „Dělej a pohni tou svou prdelí, hned!“

Třásla se jako v zimnici, neschopná jakékoli reakce.

„Tak bude to?“ zahřímal znovu.

„Já…“ zablekotala. „Co… po mně chcete?“

„Co asi? Tebe, ty čubko!“ zasmál se.

„M… mě? P… p… proč?“ koktala a měla přitom pocit, že se strachem pozvrací. Tohle přece nemůže být pravda? Možná jenom spí a zdá se jí nějaký úchylný sen? Ne, tohle není skutečné… Má halucinace, určitě!

Jenže o šálení mysli nešlo… Bohužel.

„Do toho ti nic není, držko. Takže? Mám tě vytáhnout násilím, nebo mě konečně poslechneš? Přísahám, že pokud si vybereš první možnost, bude to dost bolet. Na posranej útlocit si nehraju a ženský jsou pro mě jenom kusy masa.“

Rozklepala se tak, až se jí třásla brada, nebyla však sto udělat koordinovaný pohyb. „P… prosím… ne… neubližu… neubližžž… žujte mi…“ drmolila, ačkoli vnitřně věřila, že se ten svalovec nenechá přesvědčit, ani kdyby mu slibovala hory doly. Vypadal naprosto chladnokrevně - takhle nějak si představovala nájemné zabijáky. Z toho pomyšlení jí běhal mráz po zádech.

„Jak chceš,“ ucedil, hmátl rukou do vozu a nevzrušeně zatáhl za kliku, čímž deaktivoval zámky. Pak otevřel dveře, popadl zcepenělou ženu za loket a nešetrně ji vyvlekl z auta. Přestože byla vynervovaná a slabá jako čerstvě narozené štěně, pokusila se mu vytrhnout. Docílila však pouze toho, že se posupně uchechtl a strčil do ní, až přistála na zemi. Málem si při nečekaném pádu zlomila zápěstí, jelikož její instinkty momentálně fungovaly lépe než mozek, a ona nechtěla padnout na obličej.

Jako by snad v téhle strašidelné situaci záleželo na zlomeném nose nebo vyražených zubech!

„Jdeme!“ zavelel vazoun. „Vstávej, čeká tě výlet!“

„Já… prosím, o co vám jde?“ Úzkostí sotva sípala.

„Jak sem říkal – po tom je ti putna.“ Napřáhl ruku a zamával baseballkou ve vzduchu. „A jestli se okamžitě nezvedneš, přerazím ti haxnu, abys měla pořádnej důvod se tady v tý škarpě válet.“

Na nohy se jí podařilo vyhrabat jen s vypětím všech sil. Netušila, co přesně ji čeká, ale musela by být retardovaná, kdyby neměla zlou předtuchu. Tu nejhorší… Tenhle člověk má jasno a dobře ví, proč ji zastavil. Její dny jsou nejspíš sečteny.

Postrčil ji směrem k černému SUV. „Mazej!“ Nemělo smysl pokoušet se o úprk – tomuhle monstru by takhle roztřesená neutekla, a tady už vůbec ne. Nehledě na vysoké podpatky. Očekávat spásu v podobě jiného motoristy taky nemohla. Může jen doufat… jenže právě to jí zrovna teď šlo velmi špatně.

Jako ve snách sledovala, jak muž otevírá zavazadlový prostor. Než se stačila nadechnout, udeřil ji hranou ruky pod bradu tak, že během okamžiku ztratila vědomí a složila se mu k nohám jako poničená marioneta.

„Tak, to bychom měli,“ promnul si Rocky spokojeně ruce, opřel pálku o nárazník a zvedl bezvládnou ženu ze země. Složil své břemeno do kufru, zabouchl dveře a uklidil sportovní náčiní pod zadní sedačku. Pak s klidem nasedl za volant, srovnal kola a posměšně zamával odstavenému vozu. „Tys dojezdil,“ ucedil. „Za chvíli se o tebe postarají mí kámoši.“

Jo. Tohle zvládl na výbornou! A velké prachy jsou už pomalu na cestě k němu. Tomu se říká umění žít!

KAPITOLA 3.

Eva neměla potuchy, že to půjde tak rychle. Vytipovala si hned několik klinik, zaměřených na asistovanou reprodukci s předpokladem, že na konzultace bude pořadník. Zkusí jich obvolat víc a vybere z nich tu, která jí dá nejbližší termín.

Ovšem překvapili ji hned v té první – slečna, která brala telefon, jí melodickým hlasem sdělila, že může přijít už začátkem příštího týdne. Eva za to sice vděčila jiné dámě, která onemocněla a musela se přeobjednat, ale i tak to byla skvělá zpráva. Odklady nejsou namístě! Rovnou také ohlásila, že je reportérka a ráda by během sezení s lékařem či lékařkou udělala rozhovor na téma umělého oplodnění, což si druhá žena poznamenala s tím, že to jistě nebude problém.

Lumírovi o svém plánu nic neřekla. Rozhodla se, že raději počká, až získá relevantní informace, které mu předloží. Byla sice jako na trní, ale pevně doufala, že přítel její snahu ocení.

A dnes tedy nastal den D.

Eva vystoupila ze stříbrného volkswagenu, který jí Lumír před pár měsíci uvolnil k užívání – šlo o nepříliš vytížené referentské vozidlo jeho společnosti, a jí se vůz náramně hodil. Zapnula si plášť a sebevědomým krokem zamířila k moderní stavbě, která navenek vůbec nevypadala jako nemocnice. Ačkoli… ona to vlastně nemocnice v pravém slova smyslu nebyla, přestože zde pracovali lékaři specialisté. Tohle soukromé zařízení neléčilo, ono darovalo životy.

Pomáhalo často zoufalým ženám, potažmo mužům, kteří si sem přišli splnit svůj sen. Ano, nějak takhle by mohla nazvat svůj článek… Ale ten teď nemusí zase tolik hrotit. Prioritu mají její zájmy!

U vstupu krátce zaváhala, načež prošla skleněnými dveřmi, které se před ní odsunuly do stran. Zhluboka se nadechla a vyrazila k lakovanému pultu, za nímž seděla dívka v růžovobílé uniformě.

„Dobrý den. Jdu za doktorem Hronovským, mám s ním dojednanou schůzku,“ oznámila úsporně.

„Už jste u nás někdy byla?“

„Ne, jsem tady poprvé.“

„Rozumím. V tom případě mi prosím vyplňte tenhle jednoduchý dotazník,“ podalo jí děvče předtištěný list papíru a propisku s logem kliniky. „Obsahuje také souhlas se zpracováním osobních údajů, který od vás potřebujeme,“ dodala na vysvětlenou. „Sednout si můžete tamhle,“ pokynula paží směrem k prostornému foyer s několika malými stolky a barevnými křesílky.

Eva jí o chvilku později dokument předala a vyslechla si instrukce, jak se do ordinace doktora Hronovského dostane. S poděkováním zamířila k výtahu, který ji měl vynést o tři patra výš, kde na ni bude čekat lékařova asistentka.

Za deset minut už v doprovodu sympatické mladé ženy vstoupila do vzdušné pracovny, která připomínala spíš designovou kancelář než místo, kde lékař ošetřuje pacienty. Vzhledem k povaze výkonů, které se na klinice prováděly, to však mohla očekávat.

Zpoza bílého stolu se zvedl vysoký, štíhlý muž s prošedivělými skráněmi a přívětivým úsměvem. „Doktor Hronovský, k vašim službám. Prosím, vezměte místo,“ představil se a ukázal na polstrovanou židli.

„Děkuju.“

„Dáte si kávu nebo čaj?“

„Kávu, díky.“

Lékař o občerstvení požádal asistentku a obrátil se zpátky k Evě. „Jedete k nám zdaleka?“ zeptal se konverzačně a ona pochopila, že chce odlehčit atmosféru před tím, než začnou rozebírat konkrétní důvody, které ji sem přivedly. K těm se nakonec dostal až poté, co před sebou měla horké espresso.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Jak chutná strach.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.