Život je
někdy jako…

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.pointa.cz

www.albatrosmedia.cz

Iveta Vybíhalová

Život je někdy jako… – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2022

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Poděkování

mé úžasné rodině, přátelům a všem, kdo mi
jakkoliv pomohli s vydáním této knihy.

ZVLÁŠTNÍ PODĚKOVÁNÍ
za sponzorský dar patří:

obecnímu úřadu mého bydliště

Liboru Bílkovi, s.r.o.

Autodopravě Zdeněk Hrubý, s.r.o.

Marku Stillerovi

a nejmenovanému dárci.

Je krásný slunečný den. Den jako vystřižený z čítanky, procházím se po rozkvetlé louce, všude tisíc kopretin. Kopretiny mám moc ráda, i když smrdí jako bolavá čapa, ehm… jak by řekl můj táta.

Kolem je neuvěřitelné ticho, v mé hlavě se zrodí nápad lehnout si do trávy. Jen tak si ležím, koukám se do mraků. Hele, ten mrak vypadá jako hlava Marge Simpsonové. Ne, tak ne. Marge to není, je to zdeformovaná ovce. Moment, i když… teď to vypadá zas jinak. To je fuk.

Zavřu oči, zhluboka dýchám čerstvý vzduch, otevřu jedno oko, utrhnu kopretinu, která trčí u mé hlavy. Stonek kopretiny držím jemně ukazováčkem a palcem levé ruky, přiblížím si ji k nosu, mám v plánu si k ní přičichnout, tahle určitě bude vonět.

Všude klid, ticho… najednou mě vyruší blížící se smích. Holčičí smích. Povědomý smích. Směje se stejně jako Lea. Nasaju vůni kopretiny. Smích se přibližuje. V první sekundě mi zavoněla, v druhé sekundě mi už tak nevoní a ve třetí mi začíná smrdět. Ach jo, tati, zase ti musím dát za pravdu. Smrdí. Jako bolavá čapa.

Vůně, anebo spíš smrad, nabírá na intenzitě a já chci kopretinu dát dál od nosu, ale nejde to. Jako by mi zkameněla ruka. Hlava chce, ale ruka ne a ne se pohnout a splnit pokyn, který hlava nařizuje.

Kromě smradu, který mi zamořil snad už všechny smyslové buňky, začíná být smích čím dál tím hlasitější a blíží se ke mně rychleji a rychleji. Napadne mě podívat se, komu smích patří, jestli opravdu náleží Lee.

Můj mozek vysílá rozkaz mým očím, ať si pohnou, ale je to k ničemu. Pomaličku otevírám jedno oko, a asi tak s dvouminutovým zpožděním se otevírá i druhé.

Chvilku mi trvá, než se vzpamatuju z prvotního šoku, který mě po zaostření zraku čekal. Už jsem neležela pod modrým obláčkovým nebem, ale pod bílou stěnou. Neležela jsem v zelené trávě, ale v peřinách, oblečených do fialového povlečení s šedýma čtverečkama, které se nepralo od Vánoc, kdy jsem ho dostala pod stromeček u rodičů od Ježíška.

„Je z bavlny, naprostá kvalita, pevnej matroš, to ti vydrží až do padesáti,“ říkala máma.

„Díky, mami.“

I když mě pán Bůh, co se týče domácích prací, obdaroval tím, že mi jde snad vše, od vaření až po opravování záchodu, tak schopnost a talent na praní mi jaksi přidat zapomněl. S pračkou jsme si prostě nikdy nerozuměly. Je totiž víc paličatá než já a jakkoliv jsem jí vždy před zmáčknutím programu promlouvala do duše, že bych nerada, aby můj svetr měl jinou barvu, než když jsem si ho kupovala v sekáči, tak stejně mě ignorovala.

„Mrcha jedna,“ zanadávala jsem, když jsem z ní vytáhla povlečení, bohužel už nebylo sytě fialové s krásně bílýma čtverečkama, ale bledě fialové s šedýma čtverečkama.

Byla jsem tak vytočená, že jsem do pračky kopla pravačkou jako Messi do balonu.

„Au, do prdele.“

O dvě hodiny později.

„Tak to bude fraktura, sestro. Připravte mi vše potřebné, jdeme sádrovat.“

Já se na to vykašlu, fakt.

Už nade mnou nevlají kopretiny, ale, světe div se, hnědá silonová ponožka s okem, která má už něco za sebou, a její druhá polovička se jaksi někam zatoulala.

Člověk by si teď řekl: „Jak je možné, že ponožka vlaje nad hlavou člověka, který spí?“

Ehm, když má někdo dceru, která měla být snad prezidentkou teroristické armády, tak to pochopí.

Lea drží v ruce moji, omlouvám se za ten výraz, smradlavou a upocenou ponožku, která se tlačila v předešlých červnových dnů v balerínách, a vlaje s ní nad mým nosem. K tomu se ještě směje jako blázen a vypadá to, že ji tato aktivita vyhovuje mnohem víc, než aby se, jak zjistím o pár sekund později, urychleně chystala do školy, protože jsme ZASPALY!

„Leontýno, já tě něčím praštím! Poslední den ve školním roce a my zaspíme!“

To je teda báječný. Kdybych dělala třeba v pekárně, na poště, v obchodě s obuví nebo kdekoliv jinde než ve školství, na základní škole, tak to asi tolik nebude vadit, ale já jsem prostě učitelka a bez učitelky jaksi poslední den školy prostě neskončí.

Vyděšení třeťáci budou čekat ve třídě v lavicích, vystrašení, s otázkou – proč paní učitelka pořád nejde s vysvědčením, a že tam asi budou po škole. Už to vidím.

Lee je naprosto fuk, že do školy přijde pozdě, no jo, konec čtvrté třídy, začíná to mít na párku, jak by řekla, milostslečna. Přicházející puberta, nenaděláš nic, Deniso, nenaděláš nic.

Vyděšeně, jako čertík z krabičky, vyskočím z postele, podívám se na displej mobilu, abych zjistila závažnost situace. 7:35?

„No do prkýnka!“

Následovalo několika vteřinové zatmění mozku. Rychle zvolit a vymyslet plán, který bude co nejefektivnější a zajistí tak, abychom byly ve škole brzo, která je ve městě vzdáleným asi 5 km od naší vesničky.

Šmarjá! Co mi chce moje pravá hemisféra mozku vymyslet? Já jako velká optimistka, haha, humor, vidím do budoucnosti. Všechno už je stejně v háji. Ředitel mě vyrazí. Levitace mě zradila, Matrix nejsem a Arabelin kouzelný plášť jsem zrovna odnesla předevčírem do čistírny.

Moje nervy pracují a já nevím, jestli nemám jít náhodou zpět do postele a nasadit si tu smradlavou ponožku na nos. Není to ve výsledku jedno? Má mě zabít ředitel nebo vlastní ponožka?!

Vlastně to jedno není. Když už jsem se za svůj život nedokázala v ničem proslavit, tak aspoň po mé smrti se mi to podaří. Zapíšu se do dějin jako ta slavná Denisa Vyskočilová, talentovaná nedoceněná učitelka, která se udusila ponožkou, přesněji řečeno smradem své vlastní ponožky. To bude trhák, panečku! Titulky ve všech novinách a časopisech, televizní noviny nebudou řešit nic jinýho.

Hálooo?! Ťuk, ťuk. Je někdo doma? Přemýšlíš nad blbostma nebo nad tím, jaké činnosti musíš nutně udělat, aniž bys opustila dům?

Z málem umírající slavné mrtvoly se ze mě stala superžena. Nasadila jsem vražedné tempo, které nenasadí ani ten nejagresivnější důchodce ráno před Kauflandem.

Leontýna mezitím co jsem byla ve fázi zatmění všech mozkových buněk, si stačila ohřát kakao, obléct se a vyčistit zuby. Mám to ale šikovnou, samostatnou dceru. Málem mám sklony tempo opět utnout a rozplynout se.

Prober se! Řekne mozek a vyšle pokyn mé pravé ruce, ať mi dá facku přes pravou tvář. Au! V těch filmech to vždycky vypadá, že je to moc nebolí. Podfukáři! Bolí to jako prase.

Zvolila jsem trasu – koupelna, jednou rukou jsem si čistila zuby, druhou jsem se snažila učesat a dát do pořádku ten kokrhel, co se mi během noci vytvořil na hlavě. Ještě aspoň přetřít světlé řasy řasenkou.

V koupelně jsem byla hotová raz dva a upalovala zpět do ložnice. Hlavním úkolem bylo vybrat nějaký outfit, který nebude působit vandráckým stylem á la bezdomovec v nouzi.

Je to přece úplně snadný vybrat si něco reprezentativního, společenského, slavnostního na poslední den školy. No, v normální domácnosti by to asi nebyl žádný problém, ale u nás to problém je, my asi normální domácnost nemáme. Už i kvůli tomu, že nám tady chybí někdo třetí. Někdo, komu by mohla Lea říkat táto.

Podívám se na druhý noční stolek, který ještě před 9 lety patřil Benovi, mému manželovi, a na něm stojí dřevěný rámeček s fotkou, která by mohla z fleku dělat reklamu na štěstí. Ben a já na svatební cestě, úsměv od ucha k uchu, teplo, moře, pláž, romantika, selfie, štěstí, láska. Jako by se najednou zpomalil čas a celá ta chaotická situace ustoupila do pozadí.

Vzala jsem fotku do pravé ruky, hřbetem levého ukazováčku jsem přejela fotku po Benově tváři.

„Chybíš mi tu, chybíš Lee, ačkoliv si tě nemůže jako kojenec pamatovat.“

Proberu se z nostalgické nálady, vrátím fotku na stolek, rychle nasadím zpátky tempo šíleného blázna pobíhajícího po domě jen ve spoďárách a podprsence.

Moje postava je celkem ucházející, naštěstí nemusím lítat z práce rovnou do fitka a mohla bych si dovolit vyjít z domu jen v těchto dvou svršcích, ale myslím si, že bych to s tímto outfitem moc nevyhrála.

Do ruky čapnu první šaty, které mi spadnou z ramínka ze skříně. Čas je příliš vzácný, na to, abych se sehnula a pověsila šaty zpět na místo, a tak zabiju dvě mouchy jednou ranou.

Až když se našrákám do krásných růžovo bílých šatů dlouhých tak akorát nad kolena, dojde mi, že vlastně můžu být vděčná osudu, že mi nespadly vedlejší šaty, protože to bych vypadala opravdu jak ten největší pošuk na planetě. Nějakým nedopatřením to byly totiž šaty mé dcery, které měla ve třetí třídě na 1. svatém příjímání. To bych udělala terno. Zavřu skříň a zhodnotím svůj vzhled v zrcadle. Hotovo.

Do kuchyně jsem zavítala jen proto, abych po náročné noci do sebe dostala nějakou tekutinu a přidala něco do vystresovaného žaludku. Beztak tam mám za ty roky hejno žaludečních vředů. I když nejsem zastánce takových rychlých a neplnohodnotných snídaní, nahrábla jsem v chlebníku jeden grahamový rohlík a vrazila ho do pusy, abych měla volné ruce.

Vezmu svazek klíčů, nezbytný k mé profesi, klíče od auta, klíče od domu, mobil, kabelku, nazuju si baleríny, protože v lodičkách bych se zabila vzhledem k tak vražednýmu rychlýmu tempu. Ostatně já bych se v nich zabila, i kdybych šla tempem 0,2 km/hod. Chtějte po mně cokoliv, ale chůzi v nesmyslně vysokých, byť jen tři centimetry, lodičkách opravdu, ale opravdu ne.

Povel k odjezdu, který dám Lee, je zbytečný. Na rozdíl od své poblázněné matky stojí před vraty od garáže a čeká, až se k ní, celá ufuněná, přiřítím.

„Naskoč a jedem!“

Podívám se na displej – 8:02!

Normálně můj slovník neobsahuje slova jako idiote, debile, magore a ostatní názvy, kterými jsem obdarovala několik řidičů, kteří se opovážili mi zkřížit cestu a donutili mě zařadit tam místo pětky rovnou trojku.

Ačkoliv mám řidičák, světe div se, přes neuvěřitelných deset let, tak můj strach z předjíždění a celkově pobytu v autě a na silnici stále trvá, trval a trvat ještě pěknou řádku let bude!

Na zklidnění si aspoň zapneme rádio.

„Posloucháte Evropu 2, maximum muziky. Krásný den, vážení školáci, za chvíli opustíte na dva měsíce školní lavice a hurá na prázdniny. Nebojte, učitelé to nebudou určitě protahovat a do pár minut vás vypustí ze tříd s papírem vyplněným samými jedničkami.“

Nevím teda, kdy ostatní děti vypustí ze tříd, ale ty moje děti tak rychle venku nebudou, to jsem si jistá.

Během cesty jsem zjistila, že když nikam člověk nespěchá, tak se čas táhne jako sopel z nosu, a když spěchá, tak letí rychlostí blesku.

Kouknu na hodiny. Hups – 8:13.

„Zbývá ještě poslední kilometr k cíli,“ opakuji ženský hlas z navigace.

Do školy trefím i bez navigace, což o to, ale nikdo mně jaksi ještě neřekl přesný postup, jak navigaci vypínat, anebo nastavit jiný cíl než školu. Mimochodem, poloha školy je tam nastavená od té doby, co jsem si auto pořídila. Tři roky. Toto letí.

Sice nám cesta trvala jen několik minut, přesto stačil můj mobil pětkrát rozeznít svoje vyzvánění. Kolegyně angličtinářka Maruška, kolegyně matikářka Věra, sekretářka ředitele, dokonce vložila tolik energie zavolat třikrát! Klidně mi může volat prezident nebo anglická královna, stejně mobil za volantem nezvednu!

„Jste v cíli.“

„Díky, bez tebe bych to nevěděla.“

S Leou si vezmeme saky paky a upalujeme do té prokleté budovy. Moje plíce sotva popadají dech, ale můj mozek má elánu na přemýšlení dost. Tentokrát uvažuje nad tím, jestli má ještě cenu, aby Lea utíkala do své třídy, teď už určitě přeje jejich mladá prsatá modelína, pasovaná na třídní učitelku 4. A, krásné prázdniny. Pak mi docvakne, že by ještě nemuselo být pozdě. Je „teprve“ 8:24 a příjmení Vyskočilová se nachází na seznamu jmen celé třídy až na předposledním třiadvacátém místě. Díky tomu nepřišla o slavnostní předání vysvědčení.

Zato já to mám trošku komplikovanější. Nejdřív jak v 8:40 se do své třídy nedostanu. Musela jsem si v první řadě vyslechnout monolog našeho pana ředitele, který je, v jiných případech, naprosto mírumilovný a hodný člověk, který by neublížil ani mravenci, a kdyby se stalo, že na něj omylem šlápne, dal by mu první pomoc, klidně dýchání z úst do úst, a pak by ho vezl do nemocnice, kde by mu zaplatil ty nejlepší doktory v republice. Jenže já jsem jiný případ. Možná jsem ho naštvala tím, že jsem mu neodpověděla na tisíc dotazů, jenže copak na otázku: „Jak se mi tohle může v poslední den školy stát?“ Jde odpovědět? Nejde. Byla jsem mírně otupělá nebo se mi asi chtělo spát, protože si nedokážu vysvětlit, jak to že jsem ještě nezačala brečet?! Zvláštní.

Naštěstí nic není, tak hrozné, jak to z počátku vypadá. S napomenutím jsem byla propuštěna. Rychle popadnout složku s pětadvaceti vytisknutými vysvědčeními a upalovat do třídy.

„Dobrýýý deeeen, paníííí učitelkoooooo!“

Ach jo, nasadit úsměv, omluvit se, rychle odvykládat každoroční proslov a šup, šup, dejte mi na dva měsíce pokoj. Všichni.

Pro mě ale zdaleka prázdniny ještě nezačaly, a když už pocítím, že nějaký začaly, tak zas končí. Mám ještě dělat tolik práce. To jsem celá já, na každý den si napíšu na svůj To-Do list milion úkolů, který prostě musím splnit! Bez toho bych nemohla v klidu usnout. Já vlastně v klidu nikdy neusnu, můj mozek pořád jede jako mašina, přemýšlí snad i ve spánku. Taky se mi už hodněkrát stalo, že jsem několik svých geniálních nápadů vymyslela právě ve spaní. Neuvěřitelné, že? Ráda bych aspoň jeden ten svůj geniální nápad, pro vaši představu, řekla, jenže já si teď momentálně nemůžu na žádný vzpomenout. Bylo jich totiž tolik, že už si to radši ani nepamatuji.

Od té doby, co jsem přišla o svoji největší lásku v mém životě, moji první a poslední lásku, o svého nejlepšího kamaráda, jsem si vždy snažila zaměstnat hlavu. Stačila by jen minuta, kdybych měla nutkání začít hodně, hodně přemýšlet, tak bych byla zralá tak akorát do blázince. Začala bych přemýšlet a vyčítat si to, proč jsem si pořádně neužila každou chvilku s Benem. Proč jsem si nevážila každého pohlazení, i když mě to někdy pěkně vytáčelo, že na mě musí pořád chmatat. Jo, měla jsem krámy, no a co? Prostě přestaň na ten týden dýchat a všechno bude v cajku.

Přestal dýchat, ale nejen na jeden týden v měsíci, ale na pořád. Slzy? Teď ne! Vidíte to, už zase mám čas přemýšlet. Není proč brečet. Kdybychom se před tím, než se to stalo, pohádali, tak bych měla důvod si to vyčítat až do smrti, ale my jsme se nepohádali. Je to lepší, nebo je to spíš horší? Chápu, že můj život musí být pořád jako z nějakýho praštěnýho amerických filmu, který dávají v sobotu odpoledne, ale toho mě osud mohl ušetřit.

Deniso, přestaň tady kecat nesmysly. Všichni čekají na to, až vyklopíš, co se vlastně stalo. Co se Benovi stalo? Proč zemřel? Proč tady už není? Proč zemřel tak mladý? Proč? Proč? Proč? Makej! Dělej! Povídej! Neslyšíš! Chceme to vědět! Musíš to říct! Musíš! Musíš! Musíš!

Celá upocená jsem se s křikem probudila v půlce noci. Ty káčo pitomá, neřvi! Vzbudíš Leu! Oukej, už mlčím. Utřu si slzy z tváře a podívám se vedle sebe, na druhou polovinu postele, na které spí Lea. Je tak krásná, ještě že mi zbyla aspoň ona. Nepřežila bych, kdyby se jí něco stalo, kdybych ji taky ztratila. To bych mohla rovnou vyskočit z okna. Pfff, prej vyskočit z okna, a kterýho, prosím tebe? Vždyť náš dům nemá žádný patro. Ok. Tak bych vyskočila z okna, kde mám kabinet. Přímo ve škole, beztak mě tam všichni tak moc milují, že by si mě ještě natáčeli, jak padám volným pádem přímo na školní trampolíny, který jsou na hřišti přímo pod mým kabinetem. Dali by to určitě na Instagram, Facebook, YouTube a co já vím, co ještě existuje. Mám to ale štěstí, opravdu. Člověk by, tady na tom světě, nemohl ani spáchat sebevraždu.

Přestanu si v hlavě promítat katastrofické scénáře a zase se plně soustředím na Leu, jak klidně spí. Lea má nádherně světle hnědé kudrnaté vlasy jako prstýnky. Vypadá jako princezna. K její dokonalosti přispívají i hnědé oči. Po Benovi. Kudrnaté vlasy nevíme po kom může mít. Já vždy měla rovné světle hnědé vlasy jako hřebíky a Ben, ten měl vlasy tmavě hnědé a také rovné, krátké, jemné, voňavé,… upravené.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Život je někdy jako....
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.