Zlatý fond SME

Klasické diela nielen slovenskej literatúry na

zlatyfond.sme.sk

Ťapákovci

Božena Slančíková-Timrava

Copyright © 2022 Petit Press

Copyright ePub version © 2022 iAdverti

Copyright © 2022 Zlatý fond denníka SME

All rights reserved.

Ďakujeme digitalizátorom: Viera Studeničová, Erik Bartoš, Viera Marková, Dušan Kroliak, Bohumil Kosa

Tento súbor podlieha licencii \'Creative Commons Attribution-NonCommercial-NoDerivs 2.5 License\'. Viac informácií na

http://zlatyfond.sme.sk/dokument/autorske-prava/

ISBN-978-80-559-0767-3

￼

PÔVODNÁ PUBLIKÁCIA

Božena Slančíková-Timrava. Sobrané spisy Timravy, sväzok VIII. Matica slovenská. Turčiansky Sv. Martin 1942. 175 s.

Bibliografické poznámky

Timrava: Sobrané spisy VIII.

Matica slovenská

Sobrané spisy Timravy rediguje Dr. Stanislav Mečiar a vydáva Matica slovenská.

Sväzok VIII. (Mojžík. — Ťapákovci. — Mylná cesta. — U Kanátov. — Pódi.) vyšiel roku 1942.

Tlačila Neografia v T. Sv. Martine v úprave Dušana Šulca, s kresbou na obálke a značkou od Jozefa Vlčka.

ŤAPÁKOVCI

Nastala jar. Lúče slnka oteplely; zem zohriata vydáva paru a vôňu. Povetrie klzké, sťa by hladilo, a plné sviežosti. Tráva na lúkách tisne sa von, vŕby a rakyty začínajú pučať pri potokoch. Všetko sa budí k životu a hýbe k činu. Ľud chvatom berie sa do jarných prác. Cez zimu oddychoval každý, zaležané údy žiadajú sa na čerstvé povetrie — do poľa. Tváre sa omaľujú v slnci načerveno, oči prijmú svit bystrý a smelý.

Iba u Ťapákov chlapi postávajú po dvore a nemôžu striasť so seba zimnú lieň. Nemôžu sa nahútať, či ísť dnes začať oračku, či nie. Role síce túžia už po pluhu — no nie je piatok, ale streda. U Ťapákov však odjakživa nezačínali práce v iný deň. V minulý piatok orať nemohli, bolo primokro, treba im šetriť slabo prezimovaný statok, ale ak budú čakať do piatku, zatvrdne zem. Mali by teda ísť dnes, ale či to bude dobre, či sa vydarí, keď začnú prácu v iný deň? Či tu bude požehnanie…?

U Ťapákov národa je veľa. Štyria bratia so ženami a deťmi, piaty, najmladší, Mišo, ešte mládencom. Dievka jedna, Anča, tridsaťročná — nevydatá. Nevydala sa — je kalika. Lámka jej telo pokazila ešte za malička. Nechodí, len na dlaniach a kolenách čo sa vláči po chyži. Po driek je pekná; tvár má krásnu dosiaľ, ale nôh si vystrieť nemôže…

Veľa ľudí je u Ťapákov… Keď sa všetci sídu, temer nestačia lavice. A keď obsadnú stôl na obed, čo len po sedem ráz začrú do misy lyžicami, už sa i vyprázdni… Ľudu dosť, ale to je chyba, že nieto hlavy v dome. Ešte kým žila stará gazdiná, ich mať, bolo ako-tak. Ale ako ona v pominulú zimu složila ustaté kosti do hrobu, jej pozostalí sú ako ovce bez pastiera. Otec umrel dávno — nieto, kto by viedol veľkú čeľaď. Chlapi síce sa snášajú, oni pristali, aby gazdom bol najstarší brat Paľo, ako sa i patrí; ale ženy nemôžu sa ushodnúť. Najstaršia nevesta, Iľa, od Jablonckov braná, myslí, že jej náleží veslo, i drží ho v ruke, no z ostatných ani jedna nie je spokojná s tým, a najnespokojnejšia kalika Anča peknej tváre. Ona k nenávisti popudzuje ešte i druhé. Ona chce rozkazovať a vždy chce to, čo nechce Iľa. Nechce Iľu nik, lebo sa vyvyšuje nad všetky druhé. Je i v obecnej službe: je babicou. Bola na kurze v Sobote so dva mesiace a odvtedy drží sa nad druhé povýšene, ako by bola nie zo sedliackeho, ale z panského rodu. Nič sa jej odvtedy nepáči v dome, s ničím nie je spokojná. Naúča, majstruje a chce zrútiť staré obyčaje, odjakživa u Ťapákov zakorenené. I dnes, ledvaže otvorila oči a doniesla vody, že uvarí jedla na fruštik, už si našla, za čo by im kázeň držala:

„Či by poriadni ľudia trpeli tú studňu v tom sklade bez sruba? Iba o kúštik, že som sa do nej nestrepala. Pre váš fruštik ja si ešte aj o život prídem. Keď nechcete studňu napraviť, choďte vy sami po vodu. Lebo už viem, že sa ja prvá do nej zmočím!“

Chlapi sa poobzerali jeden po druhom, koľko je v izbe z nich — ženy nevšimly si jej slov — a jej muž Paľo, vysokej, trochu nahnutej postavy, okrúhlych, pokojných očú, ktorý rád žartúval, za čo ho i žartovníkom volávajú, podotkol rozmarne:

„Nezamoč sa, kráľovná!“

V izbe nastal smiech. Ilina tvár ostala ako ruža. Práve muž, ktorý mal by si zastať na jej stranu, na žart obracia jej vážne reči. Na lavičke pri peci sedela kalika Anča a zemiaky oškrabovala na krúžalovú polievku, šikovne ich v prstoch skrúcajúc. Hneď bola hotová odseknúť Ili:

„Keď sa ti nepáči, choď, kde ti bude po vôli. Tá studňa, ako sa ja pamätám, bola vždy tak, a nik sa do nej nezmočil — krem teľaťa Gažúrkovie teraz tri roky — ani teraz sa nemusí.“

Koniec ukážky

Table of Contents

Pôvodná publikácia

Ťapákovci