Zlatý fond SME

Klasické diela nielen slovenskej literatúry na

zlatyfond.sme.sk

Kotlín I

Svetozár Hurban Vajanský

Copyright © 2008 Petit Press

Copyright ePub version © 2021 iAdverti

Copyright © 2008 Zlatý fond denníka SME

All rights reserved.

Ďakujeme digitalizátorom: Viera Studeničová, Pavol Tóth, Robert Zvonár, Miriama Mládková, Michal Garaj, Peter Krško, Augustin Murillo, Zuzana Došeková

Tento súbor podlieha licencii \'Creative Commons Attribution-NonCommercial-NoDerivs 2.5 License\'. Viac informácií na

http://zlatyfond.sme.sk/dokument/autorske-prava/

ISBN-978-80-559-0757-4

PÔVODNÁ PUBLIKÁCIA

Svetozár Hurban Vajanský. Sobrané diela Svetozára Hurbana Vajanského X. Matica slovenská. Turčiansky Sv. Martin 1943. 323 s.

Bibliografické poznámky

Román Svetozára Hurbana Vajanského Kotlín (časť I. a prvý oddiel II. časti) vyšiel ako X. zväzok Sobraných diel Svetozára Hurbana-Vajanského nákladom Matice slovenskej v Turčianskom Sv. Martine r. 1943. Druhý oddiel II. časti a časť III. vyšli ako XI. zväzok Sobraných diel Svetozára Hurbana-Vajanského nákladom Matice slovenskej v Turčianskom Sv. Martine r. 1943.

Matúšovi Dulovi, svojmu päťmesačnému spoluväzňovi v Banskej Bystrici, priateľovi a obetivému podporovateľovi krásnej literatúry slovenskej, venujem so srdečnou úprimnosťou svoj román, pri jehož prvom načrtaní bol svedkom v trudných chvíľach väzenských.

Turčiansky Svätý Martin 3. augusta 1901.

Svetozár Hurban-Vajanský.

I. DEDINA A KAŠTIEĽ

Havrané leží pozdĺž hradskej, štvrť hodiny od Stražian, veľkého živého mestečka, a okolo hodiny cesty od krásneho malokarpatského pohoria s dvoma malebnými rozvalinami hradovými: Trasikovom a Mahutami. Veľká, majetná dedina tiahne sa dvoma radmi: čisté, okolo oblokov bohato modrobelasočerveno maľované, a pri zemi čisto farbičkou obrubené sedliacke domy hľadia svojimi malými chutnými oblôčkami druh na druha ponad zvýšenú hradskú. Rady ich sú popretŕhané troma panskými domami, bokom k ulici obrátenými; von z radu, bližšie k boru, panujúc nad dedinou, stojí obšírny kaštieľ chýrnej rodiny lutišičovskej. Iba jeden malinký domček na Hŕbkoch belie sa ešte vyššie. Sám kaštieľ obohnaný je vysokým kamenným múrom od troch strán… ta k boku boru ťahá sa ohromný starý park a prechádza nezbadateľne v bor, taktiež k lutišičovskému majetku patriaci. Havrané má dva kostoly: starý katolícky s javnými stopami románskeho štýlu, novunký evanjelický, biely ako labuť, a ako obyčajne bez všetkého štýlu, dve fary, dve školské budovy. Za širokou, pomaly tečúcou riekou Kotlinkou, tiež z radu von, stojí dosť nový, úhľadný dom Jána Greguša, bývalého havranovského okresného notára. Okolo neho, nad riekou i po stranách, je široká, mladá, ale už rodiaca ovocná záhrada, i obšírna kuchynská a kvetná. Dom, i to, čo k nemu patrí, vidno, bolo postavené len pred málo rokmi, a vystavené nie síce luxusne, ale pohodlne, naširoko, s nárokom na pohodlnosť.

Oné tri panské domy spolu so starým kaštieľom boly niekdy slávou Havraného. Tam sídlily zemianske rodiny a hrmely stolicou, takže Havrané bolo známejšie než samy Stražany, o ktorých išly trochu málo zabezpečené povesti, že boly niekdy slobodným kráľovským mestom a iba tyranstvom ktoréhosi Lutišiča, ktorý viedol celé vojny proti Stražanom, utratily staré práva. Isté bolo, že Lutišičovci boli odjakživa mocní a bohatí páni, a hoci časom utratili veľkú časť moci i bohatstva, predsa patrili k najbohatším famíliám oligarchie stoličnej. Časy slávy ostatným trom rodinám prešly. Z jednej z týchto ich „rezidencií“ je obecný dom, ostatné dva majú Židia: Arpád Spitz, človek neurčitého zamestnania, pohyblivý, o všetkom vediaci, čo sa stalo v tejto i dvoch susedných stoliciach (Boh zná, ako to zvedel: telefón nemal), hlava tajnej finančnej grupy, a Jonas Haberfeld, krčmár, hotelier, bankár, kramár, hospodár, a vôbec čo len chceš.

Kaštieľ lutišičovský prežil pohromu zemianskych majetkov a posiaľ vzdoruje návalu nových árendátorov a čiastočne už vlastníkov krajiny. Je to obšírny, prízemný, starý, no často prestavovaný dom, ktorý niekdy vídaval vo svojich teremoch, izbách, izbiciach, kútoch a chodbách veľkú časť večne hašteriacej sa stoličnej džentry. Posledná reštaurácia dom veľmi zmodernizovala: dva bielunké rizality svietia k dedine, hlavné teleso domu obrubujúc svojimi bielymi stĺpmi. Obloky sú zväčšené, opatrené zrkadlovými tablami, za ktorými visia ťažké, drahé záclony. Medzi rizalitami strie sa priestranstvo, posypané žltučkým pieskom.

K záhrade a k starému parku na juhovýchod obrátená je veľká, tak ako sám dom vysoká, temer cele sklená veranda, tvoriaca zimou veľký, podlhovastý salón, dostávajúci svetlo s celej záhradnej strany a čiastočne i shora, s naklonenej sklenej striešky. Letom, v dobrej pohode, možno sklenú stenu neobyčajne dôvtipným, ľahkým spôsobom oddialiť, a tak uzavretú miestnosť chytro premeniť na záhradnú otvorenú jasnú galériu. Letom možno galériu čalúnmi temperovať došera, keď ich Matej, sluha Lutišičov, zatiahne „nahusto“. Palmy, kaktey a iné tropické rastliny v obrovských, obručami spätých kadiach, kvetné stoly a stolíky, brečtanové girlandy okrašľujú galériu, na mozaikovom parkete prestretý je jeden celistvý koberec, mäkký, s orientálnymi vzorkami. Na hlavnej stene, oproti sklenej, visí obraz pri obraze okolo veľkej talianskej krajinky, diela to známeho francúzskeho maliara. Pri bibliotéke je podobizeň Lutišiča zo šestnásteho stoletia, maľovaná znamenitým maliarom. Gašpar Skladanský, staviteľ a reštaurátor domu, pevno tvrdí, že priamym žiakom Tiziana. Ostatné rodinné portréty Andrej Lutišič, terajší vládca domu i majetku, netrpí — sú zle maľované, preto sú vo vyhnanstve v tmavom salóniku. Staré, cenné meďorezy visia po stenách bočných, na pravej stojí bibliotéka. Za jej lisnúcimi sa tablami vidno rady skvostne viazaných kníh. Medzi širokými, tuhozelenými listmi palmovými belie sa mramorové poprsie v životnej veľkosti na okrúhlom, dórsky kanelurovanom podstavci: poprsie mladého šuhaja s bujnými vlasmi a podpisom „Romeo“. Prečo je to práve Romeo, a nie Jacobo alebo Ludovico, sotva by nám vedel presvedčive vysvetliť a odôvodniť sám taliansky majster a autor sochy. Tvár talianskeho šuhaja je pravidelne oválna, na očiach a brvách vidno nádych melancholický. Stiahnuté pery poukazujú na energiu a smyselnosť. V druhom kúte od záhrady, taktiež potopené v tuhej zeleni exotických rastlín, vidno tri pôvodné terakoty najmodernejšieho štýlu: strašne škaredú babku, šticujúcu taktiež strašne škaredého trhaníka, vyziabnutú, nahú ženskú, skrútenú ako vrták s podpisom: „Túžba lásky“ a bohorúhave modelovaného Krista na hore Olivetskej; jeho kľačiaca, nepekným pohybom profanovaná postava budí v človeku úžas a odpor. V oboch kútoch pri stene, taktiež v zeleni tropických rastlín, stoja dve pôvodné mramorové hermy: Homéra a Shakespeara.

Bezprostredne pred verandou je bohato, umele a pilne pestovaná kvetná záhrada so silným vodometom, hádžucim celý deň do vzduchu vodný snop kryštálových prútov a kvapiek. V pošmúrny deň vodné prúty a kvapky majú lesklošedivú farbu; keď slnko svieti, prúty menia sa na hôrny kryštal (také sú pevné, ako by nehybne stvrdnuté), kvapky ožijú v brilianty, trieštiace sa na vodnú paru, v ktorej ukazuje sa často dúha. Vetrom kolísaná vodná para i dúhu kolíše sem a ta, raz ju zháša, raz zosilňuje jej menisté farby.

Hneď za kvetnou záhradou, neveľkou, no veľmi husto kvetmi zarastenou, stoja hrdí velikáni prastarého parku: s oboch strán, ako mohutná predstráž, dve lipy, prastaré, obrovské (na ne chodia sa dívať turisti i neturisti). Na ľavú z nich vedú drevené, dosť pohodlné schody s operadlami, tam v ohromnej korune ustrojená je besiedka, cele skrytá pred očami idúcich parkom a záhradou. Možno tam v úkryte sedieť cele pohodlne, vo vzdušnej výške, medzi gigantickými ratolesťami, zôkol-vôkol šumí zelená ohrada listvy. Za lipami v dvoch radoch stoja divé gaštany, no hneď sa rady premenia na smes rázsochnatých dubov, veselých jasenov, klenov a bukov. Ďalej čepíria sa potemnisté borice tmavou stenou, aby, keď neblahá jeseň ošarpe listnatých velikánov, keď obnažená besiedka ukáže sa na obrovskej lipe ako staré stračie hniezdo, nechýbalo oku pozorovateľovmu horské, farbosýte, temnozelené úzadie… Pevne verím, že tí starí oligarchovia a krajoví tyraníci mali vkus a záľubu v umení a prírodných krásach. V pustote nášho žitia, v kraji zanedbanom, obývanom ľudom večne otročeným, naraz starý park, kus staviska, nejaká veža, podivný záhradný múr, v stene chrámu zamurovaná plita z pieskovca, dobre kresaný štít s erbom nad bránou a podobné dielo rúk ľudských svedčí, že tí starí neboli len suroví utilitaristi, ale že mali smysel pre niečo vyššieho, viac-menej zduchovnelého… Nové časy nezanechávajú ani toľko stôp vkusu a túžby po vyššom. Luxus, ktorý donáša do slovenských krajov víťazná špekulácia a nová odnárodňujúca „kultúra“, je efemérny, nestály, podobá sa šumichrastu a bublinke. Nejdem všetko chváliť, čo maly v sebe staré časy feudálnych kaštieľov a parkov, kostolných hrobov, pieskovcových epitafií, vložených do múru alebo do dlážky chrámovej, časy poddanskej, k hrude priviazanej nevôle a stavovského obmedzenia — bolo vtedy bied dosť — no na každú biedu oných už pochovaných časov som vstave vypočítať tri nové, väčšie, osudnejšie biedy času nového a najnovšieho; ale za mnohú krásu, solídnosť, peknoduchosť, za smysel pre monumentálnosť, za starosť, aby i ďalekí potomci požívať mohli ovocie dedovskej práce, darmo hľadáš náhradu v našom smutnom, papierovom, ošúchanom, no preto veľkoslovnom a napuchrenom čase.

II. SKLADANSKÉHO VERANDA

Krásny, prírodou i bohato umením ozdobený kútik, divná oáza v našom nekultúrnom, hoci hodne troviacom kraji je tento havranovský kaštieľ… No predsa on nenie viac miestom veselosti, životnej radosti alebo arénou politických schôdzok, kortešských rečí a hostín; Andrej Lutišič, terajší jeho majiteľ, od dvoch rokov obýva ho temer bezvýchodno, ticho, bez šumu a ruchu, hoci má za sebou život plný búrok a šumivého, nepokojného lietania po širokom svete a hoci i on hrmieval po schôdzkach a kortešačkách, lenže inak zafarbených a iné ciele majúcich.

Trávi on svoj čas najviac na verande, zanechajúc skvostne zariadené vnútorné teremy, najmä keď ho tuhšie pritisne urputná choroba ľavej nohy, takže sa časom nemôže voľne hýbať. Cíti slabosť a dutý bôľ v nohe, ktorý ho strašne nepokojí a odoberá mu radosť životnú. Doktori síce hovoria, že polovica jeho choroby je namyslená, a tá druhá poddá sa časom. No pre neho v tom nieto mnoho útechy. Ináč bol navyknutý svetom lietať! Veď iste, jeho choroba je viac duševná, lenže čo to pomôže? Keď príde na neho, cíti sa bezvládnym, cíti sa chorým. Vtedy sedí vo veľkom foteli, a keď mu je horšie, alebo keď už zunoval fotel, polo sedí a polo leží na diváne, ktorý je zpola posteľou, či na posteli, ktorá je zpola divánom. Všetky elastické perá, podušky s drahocenným páperím labutí a morských čajok, bohatá bibliotéka, obrazy, statuety, hermy a meďorezy, rajský pohľad na záhradu a park, nemôžu mu nahradiť úplné zdravie, dobrú vôľu, smelý pohľad na život a slobodné prelety v takom mladom ešte veku. Andrejovi Lutišičovi minulo práve tridsať rokov! To vek ešte mocných, sviežich citov, začiatočnej mužskosti a vážnej múdrosti životnej.

Lesklé, jemné a neobyčajne husté vlasy černejú sa bezúhonno na jeho krásne modelovanej hlave. Na plnej, pozorne pestovanej brade lisne sa niekoľko bielych vláskov matovým striebrom. Ony, zdá sa, predčasne ošedively len nato, aby tým lepšie a krajšie odrážala sa mäkká, zamatová čerň ostatnej brady.

Perleťovým leskom vyznamenávajú sa jeho veľké oči a nápadné sú tým, že nie sú čierne, ako by veštila celá jeho pleť, pobarnavá koža a čierne vlasy, ale sivobelasé, hlboko v dôlkach ležiace a strmé. Keď sa rozčúli, ony priamo svetielkujú drobnými, ale tuho svietiacimi dvoma iskierkami zpod hustých čiernych obŕv. Podlhovastá tvár je zblednutá, no nie chorobne mdlá; jemný tieň okolo obočia prezrádza, že mladý človek mnoho už prežil, precítil a skúsil na svete.

Úzke, určite krojené malé ústa pod kučeravými fúzikmi sú bledorudé. I vo svojej pololežiacej polohe Andrej robí dojem človeka rázneho, pohyblivého, sangvinicko-cholerického. Počuješ o chorobe, ideš ho navštíviť a v mysli pripravuješ sa vidieť lazára; no skoro sa presvedčíš o inom: živý rozhovor, určité zručné pohyby ramien, hra prekrásnych podlhovastých, bielych rúk, hladké a pritom energické posunky, zvučný, kovový, niekdy až vibrujúci hlas, príjemný, barytónový smiech — toto všetko nijako nezapácha špitálom a klinikou. Vtedy uznáš, že doktori majú pravdu o tej „polovici jeho choroby“. Uznáš, že osteň nie je v tele, ale v duši… No máva Andrej Lutišič i zlé časy… On nazýva verandu, Skladanského preutešené dielo, „sklenou kryptou“, a keď je toto nazvanie i pripesimistické, pravda je, že on prežíva v rozkošnom zákutí svojom i chvíle veľkých, hrobových úzkostí, ktorých príčinou ďaleko nie je telesná choroba. Gašpar Skladanský, reštaurátor kaštieľa, Andrejov priateľ zo školskej lavice, stvoril túto verandu, vynaložiac celú svoju osvedčenú umeleckú a staviteľskú spôsobnosť, aby pripravil starému školskému priateľovi príťažlivé, pohodlné a pritom prekrásne hniezdo, ktoré by ho malo zdržovať od nestáleho, nepokojného, a preto zožierajúceho spôsobu žitia, obľahčiť mu srázny priechod z búrneho sveta do dedinského zátišia. Gašpar Skladanský, temer možno povedať bez preuveličovania, zbožňoval „divého Uhra“ a ich priateľstvo bolo pevné preto, lebo obaja boli svoji, samostatní, a nik nežiadal z nich obete, a predsa každý žiadal najväčšiu obeť: lásku.

Opatrovníkom Andrejovým, keď zachce sa mu ležať, alebo hypochondria ho núti k tomu, je Matej Brázda, domovník, strážca, sluha — a niekedy i inštruktor svojho pána. Predtým bol posledným tvorom na širokom panskom dvore, hodne za bernardínom a angorskou mačkou starého Imra Lutišiča, mrzuto dožívajúceho svoj vek v pustom veľkom, rozpadajúcom sa kaštieli. Imro v posledné dni svojho, raz v skúposti, raz v nemiestnej prostopašnosti prežitého, márneho jestvovania stal sa filantropom, dobrodejom, štedrým otcom okolitej chudoby, ale Mateja zato držal v čiernom tele ako rozpomienku na staré časy.

S Andrejom Lutišičom Matejovi svitol jasný deň života, ktorý bol iba tým zatienený, že mu žena umrela. Teraz Matej, v tom dome, v ktorom od detstva skúsil len uníženie, stal sa dôležitým, vzácnym človekom. Andrejovi zaľúbil sa jeho priamy, dudlavý, otvorený mrav, jeho delikátnosť a čistota, jeho priviazanosť ku kaštieľu, ako k miestu (mačky majú vraj tú istú priviazanosť), i pridelil ho výlučne k svojej osobe, odoberúc mu všetky ostatné povinnosti. Vlastne Matej zvíťazil nad ostatnou čeľaďou, po starom Imrovi zbudnutou, len svojou slovenskosťou, svojou slovenskou dušou, zdanlive horkou, ale pritom mäkkou a vernou.

„Matej, ty máš mäkké ruky,“ hovorieva Andrej Lutišič, keď mu Matej pomáha vstávať s divána. Andrej si totiž namýšľa, že bez jeho pomoci nevstal by.

Matej usmeje sa, ukáže dlaň, tvrdú ako žula (veď on nebol „domestique“), prsty žilnaté a sukovité ako dubové kŕče.

„Sily treba, nie mäkkosti!“ povie Matej. „Slabý iba habká a nevie poriadne pomáhať.“

Matej je človek, obdarený praktickým umom, a naučil sa v čas svojho otroctva za starého panstva mnoho trpieť, ostro pozorovať, málo hovoriť — a vyčkávať… Teraz už vyčkal, on si už zná cenu a nezahodí sa tak ľahko. On dobre prezrel Andreja a vie, že sa mu každým dňom jeho pobytu v Havranom stáva nezbytným. On si toho veľmi váži, ale nehreší na účet svojej nenahraditeľnosti. Dobre už vie dnes, že ho Lutišič neprepustí, čo by mal celú ostatnú čeľaď rozohnať, a predsa trpí klebetnú kuchárku Zuzu, ktorá ho veľmi urazila, keď ho pomenovala „popelvárom“, narážajúc na jeho predošlé unižujúce postavenie. Aj ináč by mohol využiť svoje postavenie u Andreja proti gazdovi, ktorý ho bíjal, proti dvorníkovi, kraviarovi atď. Ale nie! On je rád, že už niekoľko rokov môže odkladať groše pre svoju Betušku, jediné decko svoje… Ukladá všetko u Jána Greguša, a zápisnú knižku má Andrej Lutišič. A Betuška zaslúži si takej starosti! Je šumná, poslušná, vrtká ako vrtielka, a keď sa v nedeľu vyfintí, nezahanbí sa ani pred prvou sedliackou krásavicou Havraného, darmo že je ona len sluhovská!

„Ach, ďakujem ti, Matejko,“ riekol Andrej, keď ho Matej za krásneho júnového rána previedol a usadil zasa na diván, lebo Andrej dlhší čas cíti slabosť — a dva týždne predtým bol taký čerstvý, — po parku chodil, ba vyšiel si i do boru.

Koniec ukážky

Table of Contents

Pôvodná publikácia

I. Dedina a kaštieľ

II. Skladanského veranda