Opona

Vyšlo také v tištěné verzi

Ondřej Hübl

Opona – e-kniha

Copyright © Druhé město – Martin Reiner, 2022

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

© Ondřej Hübl, 2022

© Druhé město — Martin Reiner, 2022

ISBN tištěné knihy: 978-80-7227-875-6

ISBN ePUB: 978-80-7227-726-1

ISBN MOBI (Kindle): 978-80-7227-727-8

ISBN PDF: 978-80-7227-728-5

Jiřímu Strachovi

PŘED OPONOU

Opona je především scénář, který jsem psal pro režiséra Jiřího Stracha a spolu s ním. Je to jeho námět, který přinesl, když jsme pracovali na jiném projektu, a natolik se mi zalíbil a uchvátil mě, že jsme ho začali společně rozvíjet a domýšlet, a já na něm začal intenzivně „vyšívat“. Těším se, až Jirka Oponu natočí, protože si myslím, že na plátně nebo na obrazovce vyzní ještě lépe.

Kniha je zase lepší v tom, že se autor nemusí nijak omezovat, a když si třeba vymyslí, že neteř Arťoma Mikojana právě létá v Migu 15, tak to prostě napíše, ona hned sedí v imaginárním letadle a létá, aniž by to mělo dopad na financování a producent nebo producentka si nemusí trhat rukávy jako Petr Čepek ve filmu Trhák.

Chtěl bych poděkovat Jiřině Budíkové a Jaroslavu Sedláčkovi z České televize, bez nichž by Opona v této podobě nikdy nevznikla.

Za nekonečnou trpělivost a péči dále děkuji své ženě Lence, protože to byla právě ona, která mě přesvědčila, abych scénáři Opony dal literární podobu. Tvůrčí muka si tak se mnou nechtěně prožila až do konce.

A v neposlední řadě patří můj dík Miloši Voráčovi, mému oblíbenému redaktorovi, bez kterého by to prostě nešlo. On sám děkuje za spolupráci Vladimíru Černému a Petru Michálkovi (historické reálie), Haně Plškové (ruština), Jiřímu Surůvkovi (ostravština), a já se k němu rád připojuji.

PROLOG

V obyčejném starém panelákovém bytě, jehož zařízení je směsí východního slovanského nevkusu a západního úpadku, stojí žena v elegantním kostýmku. S trochou nefalšovaného odporu se štítivě rozhlédne kolem sebe a vidí, že původní majitel se snažil být moderní a západní, ale moc mu to nešlo. Na stěnách jsou vidět plakáty Rolling Stones, amerických rapperů, v obýváku je zaprášený stojan na dávno nepoužívaná cédéčka, na stěnách visí obrazy, které přesýpají písek kýče, pod nimi na strakatém koberci dominuje černá koženková sedací souprava, na skleněném konferenčním stolku se zlatýma nohama stojí laciný suvenýr z cest: popelník s nápisem Venezia a reklamní zápalky. Žena se podívá na své předražené švýcarské hodinky. Pak si z kabelky vytáhne cigaretu a lačně natáhne do plic smrtodárný dým.

V tu chvíli se rozrazí vstupní dveře a byt se náhle zaplní lidmi, starým nábytkem a pracovní činností. Jakýsi architekt stěhovákům ukazuje, co kam mají dát, co odnést, co ponechat. Stěhováci vypadají jako filmoví rekvizitáři: byt totiž během chvilky promění na dobovou kulisu z padesátých let. Plakát Micka Jaggera vystřídá Lenin, ozdobný a nešťastně barevný nápis Be Happy vymění za srp a kladivo. Různé časopisy a knihy v azbuce končí v bednách. Do knihovny, která měla to štěstí, že byla zřejmě po babičce, a architekt rozhodl, že může zůstat, jsou podle abecedy zasunuty spisy Marxe, Lenina, Stalina a verše Pavla Kohouta. Rekvizitáři strhnou tapety a během chvilky vymalují stěny válečkem. Odnesou televizi, přinesou staré elektronkové rádio. Jak rychle přišli, tak zmizeli a v bytě zůstala zase jen žena v kostýmku.

Vyfotí všechno na svůj telefon a někam pošle. Do popelníku típne poslední cigaretu a naposledy se rozhlédne po bytě. Konečně se usměje. Když odchází, otočí se a ještě jednou byt zkontroluje pohledem. Výhled jí kazí otevřené dveře do ložnice, kde visí na lustru oběšený chlap. Žena se zamračí a pietně dveře zavře.

PRVNÍ ČÁST

AIDA

Myšlenky vládnoucí třídy jsou v každé epoše myšlenkami vládnoucími. Karel Marx

Josef stál před budovou prestižního pražského gymnázia a žaludek mu svírala cizí ledová ruka. Cítil se skoro jako tenkrát, když měl ten průšvih před maturitou: ožrali se s třídou na exkurzi pivovaru a kamarádi ho úplně namol přivlekli ve dvě odpoledne před školu a položili na lavičku. Tehdy to ředitel — rozumný komunista, který už jistě předvídal konec socialismu — zametl pod koberec. Teď Josef věděl, že ho čeká něco podobného a že se to asi pod koberec nezamete. Osobní styky se školou nechával většinou na manželce a svém sponzorském fondu, dnes se však té nepříjemnosti vyhnout nemohl. Podíval se na Jana Keplera, který stál před budovou gymplu s Tychonem Brahem v realistickém sousoší: v ruce srolovaný horoskop a pohled upřený na hvězdy. Připomínal mu obtížně zvládnuté integrální počty, ale také skvělé hodiny fyziky: měli ohromného učitele vyhozeného odněkud z Akademie věd kvůli tomu — jak se tehdy říkalo — že nedržel hubu a krok a poslal do prdele nějakého stranického funkcionáře. Nebyl to nakonec on, kdo se tehdy přimluvil u ředitele, aby ignoroval ten prohřešek? To už se asi nikdy nikdo nedozví. Josef se nadechl a s pocitem žáčka, který zapomněl domácí úkol, vstoupil do budovy.

Ředitelna byla stále na svém místě, jen nábytek na chodbách a nástěnky se proměnily. I celková atmosféra školy byla jaksi jiná: zatímco oni na všechno kašlali a chodili do hospod v předtuše blížící se sametové revoluce (být tehdy členem jakékoli oficiální organizace bylo neskutečně trapné a tedy nemyslitelné), dnešní žáci se přímo podíleli na řízení školy a vyzývali z nástěnek k optimistickému aktivismu. Bezděky si vzpomněl na Kunderův Žert: Optimismus je opium lidstva. Zdravý duch páchne blbostí. Ať žije Trockij. Cítil se teď trochu jako Ludvík. Nicméně výsledky školy byly skvělé, a proto se rozhodl dát dceru sem. Udělal chybu? Zazvonil mu mobil: příliš nahlas a agresivně, chodbou se to rozeznělo jako chemický poplach. Andrej. Vytípl ho a stáhl si hlasitost. V ředitelně už na něj čekala dcera.

Luisa. S tím divným jménem nesouhlasil, ale Markéta si ho prosadila. Znělo mu nějak vzpurně, pyšně, německy. Bál se, aby dcera nebyla zlá a panovačná, věřil, že jména determinují osudy svých nositelů. Nakonec si zvykl, jako si rodič zvykne třeba na to, že dítě šilhá. Ale dcera byla hodná, hezká a milovala ho. Až do puberty. Pak jí koktejl hormonů v mozku poradil něco jiného, a proto teď seděla v ředitelně u stolku a dělala, že tam není. Dívala se nezúčastněně z okna, i když na ni právě mluvila ředitelka, která si pohrávala s paklíkem marihuany.

„Chceš k tomu něco říct, Kaarlová? Třeba že s tím nesouhlasíš nebo že to není tvoje?“

Luisa jen pokrčila rameny a neřekla nic.

„Ne? A můžeš nás nechat s otcem o samotě?“

Luisa teatrálně odešla za dveře. Ředitelka nasadila lidštější výraz. Josefovi bylo trapně. Že včera drsně jednal na ministerstvu o miliardách, na něm vůbec nebylo poznat.

„Já… to chápu, samozřejmě, chtěl bych se jenom omluvit, aspoň za ni…“

„Naše gymnázium je státní a prestižní škola, pane Kaarle, dostat se sem je těžké a my chceme, aby tady studovali ti, kteří o to stojí.“

„My o to stojíme!“

„Vy možná ano, ale Luisa… Podívejte se, nejde jen o marihuanu. Víte, kolik má vaše dcera zameškaných hodin?“

„Jako neomluvenejch?“

„Právě že omluvených, ale nerada bych ty omluvenky od různých doktorů začala prověřovat.“

„Od jakejch doktorů?“

Ředitelka otevřela šuplík a podala z něj štůsek papírků s razítky.

Josef řídí svou teslu a vedle něj sedí dcera. Oba mlčí. Luisa poslouchá hudbu ze sluchátek a dívá se z okna. Josef se ani nepokouší začít rozhovor, stejně by to nikam nevedlo. Když se rozezvoní telefon a na displeji auta se znovu objeví Andrej, Josef to vezme, ale hned ho utne.

„Nejsem teď sám, zavolám později, jo?“

Andrej mluví se zřetelným ruským přízvukem: „Zavólej, až ty búděš mocť.“

Teď se Luisa podívá na otce s hlubokým opovržením: jeho podnikání nesnáší. Celou tu jeho Aidu nesnáší. Ona totiž nesnáší podnikání obecně, protože nenávidí kapitalismus, ale to otec ještě neví.

Aida není jen jméno. Je to také opera od Verdiho, kterého okázale miluje Luisina matka Markéta, a proto Josef sponzoruje Národní divadlo a Pražskou filharmonii. Ale je to taky zkratka systému na autonomní řízení aut. ARTIFICIAL INTELLIGENCE DRIVE AUTO. Aida je firma, která má vydělat miliardy. A možná už je vydělává.

Když Aida přibrzdila před cyklistou a pak sama zatočila auto směrem na Babu, kde rodina Kaarlových bydlí, Josefovi proběhla hlavou vzpomínka: šel jako malý do lidušky na flétnu, nechtělo se mu a coural se. Když měl přejít třídu Jugoslávských partyzánů, rozhlédl se, jak ho to učili: doleva, doprava a pak znova doleva. Nikde nic nejelo a rozhled měl na několik stovek metrů. Když ale vkročil do vozovky, strhla ho nějaká ženská na chodník a kolem přejel náklaďák. Byl asi tak vteřinu od smrti. Ženská byla v šoku, třásla se a začala mu nadávat. „Proč jsi to udělal? Proč? Jsi blbej?“ Nic jí neřekl a šel dál. Cestou přemýšlel, kdo chtěl, aby na silnici nic neviděl, a jestli existuje nějaký strážný anděl, který zařídil, aby ho někdo zachránil. Ještě dnes by ale přísahal na cokoli, že nic nejelo.

Auto samo zastavilo u citlivě zrekonstruované vily. Markéta jako náhodou okopávala růže před vchodem a vypadalo to skoro tak přirozeně jako politik čtoucí dětem ve školce pohádky, ale z knihy, která je vzhůru nohama. Dcera beze slova vystoupila a prošla kolem své matky, Josef vytáhl z kufru nějaké Luisiny věci a předal je ženě. Na otázku v jejích očích odpověděl vyhýbavě, protože pospíchal. „Prosím tě, teď ne, probereme to večer, jo? Nějaký řešení najdem.“

„Ale…“

„Promiň, mám ty akcionáře, už jsem tam měl být.“

„Promluvím si s ní a napíšu ti.“

„Jo, zkus. Znakovou řečí třeba.“ Rukama naznačil tlumočníka pro hluchoněmé.

Když byl zpátky v autě, vytočil znovu Andreje. Aida řídila, vyhodnocovala dění ve všech směrech, optimalizovala spotřebu elektrické energie a podle osoby řidiče i vybírala hudbu nebo podcasty. Josef si dával pozor jenom na policisty: jejich systém ještě nebyl homologován a schválen vládou, ale i to mělo být jen otázkou několika týdnů. Andrej to vzal téměř okamžitě.

„Je to blbý, šesť búdět pro, šesť próti.“

Josef se pousmál, protože přesně tohle čekal.

„Já jsem si to myslel… seš si tím jistej?“

„Jo.“

„A Tom už to ví?“

„Ty pérvyj, komú ja voláju.“

„Tak mu to zavolej, ať si připraví ten druhej projev. A prosím tě, mohl bys prověřit…“ Josef vytáhl z kapsy saka štůsek omluvenek od doktora a podíval se na razítka, „…doktor Schwarz, fyzioterapie, Slunečná šest?“

V telefonu bylo chvíli slyšet, jak si Andrej dělá poznámky.

„Chceš to vyfotit? Dcera, víš? Má nějaký falešný omluvenky… Vlastně by mě docela zajímalo, kam chodí a hlavně s kým.“

„Prablema?“

„No to právě nevím.“

Josef ukončil hovor a zatvářil se ustaraně. Začalo mírně pršet. Aida spustila stěrače, řidičovo chování vyhodnotila jako směs melancholie a rozhořčení a vybrala do playlistu nostalgické Doors — Riders on the Storm. Zácpu v Dejvicích předvídala dávno před tím, než si jí všimli ostatní řidiči, a navedla auto přes Hanspaulku.

Zastavila na červenou vedle displeje velké reklamy. Na Josefa se usmíval Jaromír Jágr a vytahoval se, že má nějaké hodinky. Pak se obraz změnil a ten samý Jágr se na jiné fotce chlubil, že má nový mobil. A ještě než auto zareagovalo na zelenou, dostal Josef zásah třetím sdělením. Byl na něm výjev jako z komunistické propagandy: plavovlasý svářeč a traktoristka ruku v ruce lákají lidi na stavbu přehrady:

Udělejte si výlet do komunismu!

Zažijte padesátá léta na vlastní kůži!

Josef se pousmál nad pitomostí toho nápadu. Aida neslyšně rozjela auto. Hned za křižovatkou ho ale naštvaně předjel nějaký zoufalec ve firemním turbodieselu a udělal na něj fakáče. Josef mu četl z úst: „Čuráku, jeď s tím na matějskou!“ Ale bylo mu to jedno, soustředil se na jednání akcionářů své firmy a zvažoval všechna pro a proti. Zlatou akcii, která by vetovala jakékoli rozhodnutí představenstva, se kterým by nesouhlasil, ještě nikdy nemusel použít, ale měl ji raději s sebou.

V zasedačce společnosti Aida, a. s., to vypadalo úplně jinak než v obvyklých meeting roomech — jednak tím, že se v ní nemlátila prázdná sláma korporátním ptydepe, ale hlavně svým stylem a vtipným nadhledem. Josef ji, stejně jako celý interiér společnosti, svěřil filmovému architektovi, který měl skvělý nápad: každou místnost zařídí, jako kdyby se v ní točil jiný film. Josef nechal architektovi volnou ruku. Chtěl ale vidět první skicu nakreslenou v ruce a chtěl mít poslední slovo při výběru filmů.

Takže hlavní zasedačka byla tajná operační místnost Mossadu z roku 1979 na londýnském velvyslanectví. Jiná vypadala jako kancelář gangsterského producenta rapu z New Yorku devadesátých let, včetně tygřího gauče s dírami po kulkách. Hned vedle byla strohá komunistická ředitelna hrázného Palyzy, vedoucího přehrady Velké sedlo, s obrázky vodních staveb a rybářskými trofejemi, včetně vycpané hlavy potápěče Sikyty na stěně. Byla zde vesmírná loď z dřevní doby Star Treku, jak si budoucnost představovali tvůrci sci-fi z šedesátých let, secesní bordel jako „chill out room“ i sídlo hlavy Jakuzy v San Francisku, včetně akvária s rybou fugu, staleté bonsaje a sentimentálních vzpomínek Japonce, který se nemůže vrátit do vlasti. Největším fórem architekta ale byla kancelář sebevraha z fiktivního dokumentu o nadnárodní odlidštěné korporaci — na stěnách byly nesmyslné motivační citáty z LinkedInu, na malé obrazovce spuštěné ze stropu se každou půlhodinu odehrávala videokonference, která se nedala vypnout, a celou jednu stěnu tvořila obrazovka v nejvyšším rozlišení s dokonalou 3D simulací open space kanceláří. Tento prostor Josef přiděloval zaměstnancům, u kterých vycítil nárůst byrokratického uvažování, mlžení a intrik.

V Mossadu bylo za dvě hodiny skoro po všem, Josef sledoval mladého ambiciózního Tomáše — svou pravou ruku — který řídil schůzi jako schopný kapitán plachetnici na rozbouřeném moři. Tady lano povolit, támhle přitáhnout, nějaký ten vtípek na vládu, na investory, ale nenápadně udržovat směr. Optimistické výhledy, predikce vývoje trhu i cen křemíku slibovaly růst, pozdravy od Elona Muska přes oceán, opatrný zájem Toyoty a dost konkrétní nabídka od VW. Josef věděl, jaké je před hlasováním rozložení sil. Ale pokud by se Tomášovi podařilo přesvědčit hlavního investora, aby s ním ještě počkal, nemusel by ukazovat trumfy. Ale investor to prostě zkusit musel, kdovíjaké peníze za ním stojí.

Proto se nakonec ozval: „Můžu ještě slovo, než dáme hlasovat?“

Josef si povzdechl, ale věděl své: „Ale jo…“

Investor ukázal nějaké číslo na tabletu: „Na to, že náš systém ještě NENÍ schválenej vládou, je tahle konkrétní nabídka VW více než velkorysá.“

Tomáš pohotově odpověděl: „Víš, že to je otázka času, Karle, ten zákon je ve druhým čtení…“

„Ale taky vím, jak to chodí, přijde nějakej přílepek, zbrzdí se to a je to v prdeli.“

Josef si vzal slovo: „Ten zákon projde a za rok ten minoritní podíl prodáme za desetinásobek. Z jejich strany je to jenom lacinej trik, jak nakoupit levně, takže hlasujeme. Kdo je proti prodeji?“

Jak řekl Andrej: část investorů hlasovala pro, část proti. Ale nebylo to nerozhodně. Jeden hlas byl ve prospěch prodeje akcií. Tomáš se podíval na Josefa, co bude dál. Ten pokrčil rameny a s formálním úsměvem vytáhl z aktovky zlatou akcii na doručitele.

„No… myslel jsem, že to nikdy nebudu muset použít… takže jako držitel zlaté akcie vetuji tohle rozhodnutí představenstva, prodej se nekoná.“

V zasedačce to zašumělo a všichni si na dálku zvědavě prohlédli zlatou akcii — klíč k ovládnutí společnosti Aida. Každý o ní slyšel, ale nikdo ji vlastně neviděl, asi jako vagínu Sharon Stoneové ve filmu Základní instinkt.

Investor vzal svou prohru s klidem a s humorem. Zahlaholil jako Pepíček Bek: „A nechceš mi ji půjčit do ruky, že bych si ji prohlíd? Na chvilku…“

Akcionáři se zasmáli. I Josefa to pobavilo. I když šlo o hodně peněz, situace byla odlehčená, v Aidě to bylo normální. Aida nebyla žádná rozhádaná firma. Josef zaklapl akcii zase zpátky do aktovky a skoro až omluvně řekl: „Ne, Kájo, ty bys to prodal Číňanům nebo do Severní Koreje, já tě znám.“

„Tak příště. Prosím tě, máte ještě volnou zasedačku? Potřeboval bych si udělat ještě nějakej call.“

„Asi si chceš zavolat, viď? Mossad už je zamluvenej, ale počkej, podívám se ti. Jo, je tady jedna volná kancelář, tam budeš mít klid.“

Investor poděkoval a Josef ho nasměroval do kanceláře sebevrahů. Cestou k sobě napsal zprávu Markétě, jak je na tom jejich dcera.

Esemeska neslyšně blikla na mobilu, který ležel na lince. Markéta právě krájela mango dodané až domů firmou, která se specializovala na dovoz plodů z Brazílie včetně dozrávání, takže pokud jste měli dostatek peněz, nikdy jste už nejedli nedozrálá, chemikáliemi prošpikovaná ovocná embrya. V televizi běžel jakýsi feministický dokument o Carly Fiorinové; vemlouvavý alt doplňující archivní korporátní obrázky vychvaloval její manažerský přínos z pohledu ženy a taktně zamlčoval dluhy, do kterých Carly nadlouho uvrhla společnost Hewlett-Packard. Markétě ale byla sympatická, fandila jí a její motivační knihu si nedávno objednala. Když dokrájela lahodně vonící žlutooranžovou dužinu manga, zavolala do patra na Luisu, jestli si dá ovoce s ní, ale ticho jí bylo odpovědí. Pokrčila rameny a rozhodla se počkat, až dcera začne o problémech mluvit sama. Luisa to ale zatím neměla v úmyslu. Ležela ve svém pokoji, dívala se do stropu, z jednoho přístroje poslouchala anarcho-punk a z druhého se linula litanie o vykořisťování člověka v jednadvacátém století — jakási reportáž o reportáži Hrdinové kapitalistické práce. Mladá aktivistická novinářka se převlékala za dělnici a byla překvapena, že v novém století ještě někdo musí pracovat, místo aby si jednoduše vyplnil grant. Luisa vztekle vypnula reportáž v nejzajímavějším bodě, protože slyšela jakýsi hlas z kuchyně: „Co?“

„Jestli si dáš mango?!“

„Ne, učím se.“ A zesílila hudbu, aby ji už nikdo nemohl obtěžovat.

Díval se na silikonovou hlavu potápěče Sikyty (dokonalou kopii hlavy herce Vyskočila), která byla přibita na ořechové desce hned vedle trofeje majestátního candáta, a přemýšlel, z jakého materiálu jsou vyrobeny chloupky v nose. Pod hlavou bylo vypáleno ozdobným písmem jméno a datum „odlovu“ zhrzeným Palyzou. Pak poodstoupil a vyhlédl z okna, protože už delší dobu slyšel nervózní troubení aut. Slunce hřálo a na ulici právě probíhala zajímavá scéna. Jakási usměvavá starší paní stála na běžkách uprostřed rušné ulice, ačkoli byl začátek léta, a blokovala dopravu z jednoho směru. Sanitka s lapiduchy tvořila zácpu z druhé strany. Záchranáři v reflexních vestách se velice pomalu a také s prapodivným úsměvem blížili k oběti se složitým ústrojím zvaným lidský mozek, někteří řidiči si to natáčeli na své mobily a Josef si byl jist, že večer o tom uvidí v televizi reportáž. Paní se ale obratně, až akrobaticky otočila v mezeře mezi dvěma auty (evidentně to byla zkušená lyžařka) a začala záchranářům ujíždět v protisměru. Zřejmě měla i dobře namazáno a tramvajové koleje jí poskytly dobrou „stopu“. Josef se přistihl, že jí vlastně fandí. Pak si ale něco uvědomil, sedl k počítači a vydal příkaz, že autonomní řízení aut musí počítat i s jakoukoli bláznivou variantou: od běžkařky v létě po medvěda na motorce. Všechno muselo být zároveň součástí pojistného řízení, nesmí se zapomenout na žádnou eventualitu. Odeslal příkaz a na chvíli se zamyslel. Pak se podíval na stránky školy, kam chodila jeho dcera. Zavzpomínal na své hackerské mládí a do tří minut byl v systému. Zaváhal, když viděl počet omluvených hodin v kolonce u Luisy Kaarlové, stačilo kliknout a z velkého problému by se stal menší, pak si to rozmyslel a přepnul na profil své dcery na sociálních sítích. Pro něj byl samozřejmě zablokovaný, ale nebyl by problém se tam podívat. Cvakla klika dveří, bez klepání k němu mohla jen Saša, sekretářka, která s ním byla od založení firmy. Josef rychle přepnul okno prohlížeče, jako by se právě díval na porno. Saša se pobaveně usmála, věděla o něm víc než on sám o sobě.

„Co je?“

„Nic…“

„Jak to šlo?“

„Dobře. Tentokrát jsi mě ani nemusela zachraňovat, bylo to rychlý.“

Měli spolu dohodnutý signál, když byly schůze představenstva a akcionářů příliš dlouhé: on zmáčkl skryté tlačítko pod stolem a Saša přiběhla s telefonem, který vypadal jako kódovaný a nechal ho pro něj vyrobit filmový architekt. Neúprosně řekla: „Volá Ledňáček.“ Josef se zatvářil, že teď nemůže, ale pak se omluvil, že tohle musí vzít. Bavili se tím, že pokaždé si vymyslela jiného ptáka — když to nebyl ledňáček, byl to brhlík, kvakoš nebo vlha. Když jednou přišla s moudivláčkem a s kamenným výrazem mu podávala atrapu telefonu, málem to nezvládl a skoro vyprskl smíchy.

Saša mu pak říkala, o čem se ve firmě spekuluje na téma, kdo že za tím telefonátem je: Prezident? Premiér? Šéf tajné služby? Babička? Milenka?

Josef se zhoupl ve vrzající židli z kanceláře ředitelství přehrady Velké sedlo, Saša si sedla na koženkové křesílko pod Sikytu, který ji od nainstalování znepokojoval, a tlačila na Josefa, aby architekt přišel s jiným filmem a koncepcí kanceláře.

„Kdy to necháš vyměnit?“

„Ještě pořád mě to baví, soudružko. Hele — já jim rozumím, že to chtěj prodat hned, neuměj čekat jako my.“

„Jako já…“ usmála se smutně sekretářka.

„Co?“

„Nic… Letíš na tu konferenci do Dubaje?“

Josef se rozhodl, že bude ignorovat touhy své dávné kolegyně, čekala na něj, on to věděl, ale ona zas věděla, že to nikdy nevyjde. Začal si balit věci.

„Ať letí mladej, ambiciózní, já už tam byl stokrát.“

„Chtěj tebe jako hlavního spíkra, nikdo o tom neví víc než ty. Ty už zase jdeš? Mám tady poštu a musíš něco podepsat.“

Josef rozhodil rukama a ukázal ven. „Je krásně, podívej, to je hřích sedět v kanclu! Ať podepisuje mladej. Dnes jsou ideální podmínky!“

„Tohle musíš podepsat ty.“

Josef se prosebně podíval na Sašu.

„Nekoukej tak na mě.“

„Nemáš čokoládu?“

Saša si povzdychla a zavrtěla hlavou. „V šuplíku.“

Josef se přemístil k jejímu stolu, otevřel zásuvku a vytáhl tyčinku, která se vyrábí snad už sto let. Kofilu s obrázkem mouřenína. Design Zdenka Rykra zatím ještě pořád odolával politické korektnosti, ale byla jen otázka času, kdy bude muset být vyměněn.

„Já tě nemít…“

„Tak mi pošli aspoň fotku,“ poprosila.

Josef jí poslal vzdušný polibek a zmizel ve výtahu. V garážích chtěl Aidě zadat cestu na jedno malé letišťátko, ale ona už to věděla (ta Saša je geniální!) a ukázala, že tam budou přibližně za 27 minut. Vybrala z playlistu Fly me to the Moon v Josefově oblíbené verzi od Julie Londonové a zařadila se do silničního provozu.

Zatímco uvnitř vozu nechával všechno na Aidě, a testoval tak její schopnosti, v kokpitu svého letounu Cirrus SR22 měl naopak všechno pod kontrolou on. Žádná Aida, žádné Google Maps, stačila malá chybka a… nic. Cirrus měl pro tyhle případy vystřelovací padák.

Josef kroužil nad Českým středohořím a znovu se přesvědčil, že jeho malebnost vynikne především zespodu. Ale odsud, z výšky asi sedm tisíc stop, je to zkrátka jen krajina a malebné se zdály spíše Krkonoše na severovýchodě nebo Šumava na jihu. Letadlem bylo všude blízko a mohl se proletět, kam chtěl. Snížil otáčky motoru, chvíli jen tak klouzal a udělal si selfíčko. Saša chtěla fotku, tak jí splnil přání. Pak udělal výkrut a vydal se k jihu.

Saša přijala fotku zrovna v okamžiku, kdy jedla stejnou čokoládovou tyčinku, jakou si vybral Josef ze šuplíku. Podívala se na fotografie vystavené na stole: rodina zde chyběla, místo dětí a manžela tu byl jen zarámovaný pejsek, čestné místo držela fotka z roku 1991 — samozřejmě z firmy. Ještě mladá Saša zde stála vedle Josefa, který v nevkusném saku s ohrnutými rukávy křtí lahví Bohemky diskety jejich prvního úspěšného softwaru, jakéhosi textového editoru. Jejich první dítě. Saša nebyla obyčejná sekretářka. Měla ve firmě svá procenta, kdyby je prodala, už by nikdy nemusela pracovat, ale co by jiného dělala?

Cirrus se stáčel k jihu a pak začal prudce klesat. Po chvilce zase prudce stoupat. Nezúčastněný pozorovatel by si mohl myslet, že pilot zkouší, co stroj vydrží, ale Josef nezúčastněný není. Vidí rozmazaně a slábne mu vědomí. Připadá si jako v těžké kocovině. Ani mluvení mu příliš nejde, o čemž se může přesvědčit i starší týpek na příbramském letišti, když na věži slyší: „MAYDAY…! Oskar Kilo Bravo… Romeo Oskar, 7000 feetů… 5 mil západně od… nevím… žádám o nouzový při…blížení a přistání… na palubě 1 osoba 50 ga…lonů paliva…“

Josef hledá po kapsách sladkou tyčinku od Saši, na věži týpkovi zaskočí chleba se salámem. Podívá se na monitor a vidí ho. Snaží se zachovat klid, ale chleba ho dusí a trochu pokašlává.

„Příbram věž. Oskar Kilo Bravo Romeo Oskar — rozumím, přímé přiblížení a nouzové přistání povoleno. Dráha 3, dokloužete to?“

Cirrus ztrácí rychlost a přechází do nekontrolovatelného pádu. Josef si dá tyčku a z posledních sil vystřelí padák.

„MAYDAY! MAYDAY! MAYDAY! Oskar Kilo Bravo Romeo Oskar, 2000 feetů, vystřeluju padák…“

Dispečer si zaznamenává polohu letadla. Konečně vykucká drobky, které ho dusí. „Příbram věž. Oskar Kilo Bravo Romeo Oskar, rozumím… vysílám záchranné složky.“

Po celém těle se mu rozlije úleva. Odloží sluchátka, vezme mobil a volá… Jardovi: „Ty vole, Jardo, startuj traktor.“

Záchranná mise může začít. Letadlo na padáku pomalu klesá a podobnou úlevu jako dispečer cítí i Josef. Na místo dopadu přijíždí Jardův traktor a později i zástupce Ústavu pro odborné zjišťování příčin leteckých nehod.

Josef seděl v ordinaci lékaře a čekal na výsledky. Ordinace je moderní, luxusní, jestli existuje něco jako designové zdravotní pomůcky, tak zde. Je to soukromá poliklinika, kterou zafinancoval právě Josef a vede ji kamarád ze studií. Na nabídku panáka whisky Josef nereagoval, pořád si v hlavě promítal, co se stalo. Konečně to v počítači píplo, lékař se podíval do rozboru krve a soustrastně pokýval hlavou.

„Hypoglykemickej záchvat. Měl jsi z prdele kliku, žes měl tu čokoládu.“

„Já vim.“

„A víš taky, co to znamená?“

Josef pokrčil rameny a bylo mu teď všechno jedno.

„Odteď to musíme řešit jinak… ty hodnoty ti děsně lítaj. Napíšu ti inzulinovou pumpu, ta ti to pomůže ohlídat. Budeš ji nosit dvacet čtyři hodin denně, ty nejdražší jsou celkem nenápadný.“

Josef s kysele smutným úsměvem zavrtěl hlavou: „To nejde… já nechci, aby to Markéta věděla.“

„A proč to vlastně tajíš?“

„Nevím,“ zalhal Josef.

„Jo a s letadýlkem je konec, to doufám chápeš!“

„Je na maděru, si koupím nový.“

Lékař si zaťukal na čelo. „Jako s lítáním je konec, rozumíš? To ti nemůžu povolit.“

„Si děláš prdel, ne? Víš, kdo ti to tady zafinancoval?“

„Vím, ale máš smůlu, kamaráde, to musím nahlásit. A když nechceš pumpu, dostaneš inzulinový pero pro chudý. Píchá se do břicha, já ti to ukážu.“

Po nepříjemně dotěrné instruktáži týkající se aplikování inzulinu Josef nasedl do auta, řekl Aidě, že se jede domů, a požádal ji o pomalejší jízdu. Když dal ruce nad volant, zřetelně se mu třásly. Teprve teď na něj dolehlo, že už mohl být mrtvý. Připadal si jako tenkrát po incidentu s kamionem, když šel na flétničku. Zase někdo chtěl, aby přežil.

Aida vybrala z playlistu Nokturna od Frederika Chopina. Jak mohla vědět, jakou mám náladu, ptal se sám sebe Josef a analyzoval situaci z jejího pohledu: jela na letiště, ve zprávách na internetu určitě proběhla noticka o havárii, pak mě veze na kliniku a nakonec chci jet pomalu. Dokonce napsala Markétě, že přijedu později. Algoritmus vše vyhodnotil správně a zas tak složité to nebylo. Přesto byl na Aidu hrdý. A na sebe taky. Ale na sedadle spolujezdce ležela kožená taška s inzulinem a připomínala mu, že už je… starý. Ano, to byl ten důvod, proč nechtěl, aby o tom Markéta věděla. Snad se mu podaří projevy svého stáří skrývat ještě nějakou dobu. Řekl Aidě, aby místo Chopina vybrala něco veselého a moderního. Nabídla mu hudbu z francouzských komedií, asi proto, že nedávno hledal na internetu název jednoho filmu s Pierrem Richardem. Veselé to bylo a v porovnání s Chopinem i jakžtakž moderní. Skladatel Vladimir Cosma nechal v rozverné skladbě Sirba vyniknout Panovu flétnu a Josefovi se hned zvedla nálada. Rozhodl se, že Markétě ani o nehodě nic neřekne.

Když Aida před jeho domem sama otevřela garáž, Josef si všiml, že se k němu blíží postava důchodce s poštovním holubem v rukou. Neměl teď energii na sousedské tlachání, ale slušnost mu velela, že pana Kubíka aspoň pozdraví. Stáhl okénko. „Dobrej…“

Soused hladil holuba a měl něco na srdci.

„Jsem viděl z okna, že jedeš…“

Josef si povzdychl a chabě se začal bránit: „Pane Kubík, já dneska nemám čas.“

Důchodce ho však ignoroval a tvrdě si šel za svým. „Tak jsem si řek, že…“

„Nemůže to počkat do zejtra? Já měl děsně náročnej den.“

„Ten debil, co koupil ten barák po Ossendorfovejch, na mě poslal nějaký právníky.“

„Já jsem dneska úplně hotovej.“

„Ty seš hlavně jedinej, kdo mi může pomoct.“

Josef na důkaz svého vyčerpání dal ruce nad volant, aby ukázal, jak moc se mu třesou. Vypadalo to, jako by do něj pustili 220 voltů, ale pan Kubík to vzal jako záminku k pozvání na panáka. Starým známým gestem naznačil, že tohle se dá řešit jediným způsobem — panákem do hrdla.

Josef nakonec zhodnotil, že mu to snad udělá dobře, a za minutu už stáli ve starém altánku na sousedově zahradě.

Pan Kubík byl jeden z posledních původních obyvatel téhle čtvrti. Nejdříve zde žili boháči a filmové hvězdy první republiky. Pak spoustu domů zabavili komunisti, kteří zde provedli mnoho nevratných architektonických prasáren, pak přišly restituce a potomci prvních obyvatel své domy během dvaceti let prodali novým bohatým — jen pár jich lákavým nabídkám odolalo. Ale ti zas většinou nemají na opravy. Jejich domy každým rokem chátrají a krouží kolem nich arogantní developeři. Něco podobného se stalo i panu Kubíkovi. Ten právě odšpuntoval zaprášenou lahev a nalil čirou tekutinu do panáčků z prvorepublikového broušeného skla. Josef si přičichl a vůně hrušek mu připomenula dětství.

„Dobrá, co?“

„No… já bych neměl teď…“

„Od mýho dědy.“

„Tak stará, jo?“

Kubík se zasmál a ukázal na starou hrušeň, která rostla uprostřed romanticky zpustlé zahrady, jako kdyby ji namaloval Jiří Trnka.

„Ne, on zasadil ten strom, když se otec narodil.“

Přilétl holub a vlezl do holubníku, který stál kousek od stromu.

Pan Kubík se rozčílil: „Jak mu to může vadit?“

„Co?“

„Že prej mu znehodnocujou investici!“

Josef pochopil, že myslí holuby. „Tak… trochu serou po okolí, to je pravda.“

„A kdo nesere?“

Josef nechal řečnickou otázku bez odpovědi.

„Ale na to právo nemá.“

Pan Kubík se na Josefa otočil s prosebným výrazem a ukázal do výšky svého pasu: „Já si tě pamatuju ještě takhle malýho, jak ses na ně chodil dívat a hladit je.“

Josef pokýval hlavou: „Pane Kubík, hlavně to tady neprodávejte, to už by tady nikdo nezbyl.“

„Snažím se.“

Josef do sebe kopnul zbytek tekutiny a zkontroloval ruce. Přestaly se třást.

„Ozve se vám jeden můj… dalo by se říct právník, nelekejte se, má cizí přízvuk. On… řeší pro nás choulostivý věci… Andrej se jmenuje. On to zařídí, aby vám dali pokoj.“

Pan Kubík mu vnutil lahev a dojatě poděkoval.

Když přišel domů, políbil Markétu přesně o ten zlomek sekundy déle, kdy žena pochopí, že se něco děje.

Překvapeně se na něj podívala: „Co je?“

„Nic.“

„Zalítal sis?“

„Bylo vidět až na Alpy. Mluvila si s ní? Udělej mi kafe, prosím tě, jsem úplně hotovej.“

Josef zkušeně odvedl pozornost jinam a postavil lahev hruškovice na stůl.

„Co to je?“

„Od pana Kubíka.“

„Jo byl tady, to je hrozný, co si ten kretén dovoluje.“

Otočil se a nechápavě se na ni utrhl: „Jako pan Kubík?“

Markéta se zasmála: „Ten developer! Pomůžeš mu?“

Kuchyní zavoněla káva a Josef se zas uklidnil.

„Vždyť on by bez těch holubů nemoh bejt.“

Přinesla šálek a přisedla si ke stolu.

„Celou dobu je nahoře, leží a čumí do stropu. Tak jsem…“ Teď zase bylo vidět, že Markéta něco skrývá.

„Co?“

„…volala do školy ředitelce a na něčem jsme se dohodly.“

„A?“

Po výměně názorů leželi v ložnici každý na své polovině postele. Josef ještě pracoval na notebooku, nebo dělal, že pracuje, a Markéta zase markýrovala čtení knihy od Carly Fiorinové, ale už chtěla zhasnout a na všechno zapomenout.

„Nech to na zejtra…“

„Ale v Tokiu je zejtra…“

„Aha… To je všechno, co k tomu řekneš?“

Josef se rozčíleně otočil: „Tak promiň, že jsem křičel, ale rozhoduješ věci, který máme rozhodovat oba dva!“

Markéta mrskla knihou na stolek. „Aspoň něco rozhoduju. Když už nemůžu být u nás v marketingu…“

Předchozí hádka, zastavená bez očistné katarze, mohla pokračovat dál.

„A Filharmonie už tě nebaví? A tu tvou galerii jsem si vymyslel snad já? Copak nechápeš, jak by to vypadalo trapně, kdybys dělala u nás?“

„Ne já, ale ty nic nechápeš!“

„Co se týká Luisy, tak to musí být rozhodnutí obou!“

„…když půjde na tu internátní školu, mohli bysme jet spolu na dovolenou…“

„Zas? A kam?“

„To je jedno, potřebujem to všichni, se na sebe podívej, pořád jen pracuješ!“

„Já to teda nepotřebuju.“

„Ty nejvíc.“

„Nikdy jsem nechtěl, aby chodila na nějakou snobskou soukromou školu. A oba jsme se rozhodli, že ji dáme na státní gympl, pamatuješ? Oba. Zejtra tam zavolám a zruším to.“

„Nezavoláš.“

Tečku udělala zhasnutá lampička a vztekle zaklaplý notebook.

Ráno se Josef probudil velice brzy. Opatrně vstal a šel do koupelny. Cestou se kopl do malíčku u nohy, ale nezaúpěl, jen zakoulel očima, aby ženu nevzbudil. Vklouzl do koupelny jako nindža, ujistil se, že Markéta pořád spí, a vložil koženou tašku s inzulinem do skříňky úplně dozadu, až za ručníky. Když se sprchoval, smál se sám sobě, jaký je vlastně blbec, který se stydí říct mladší ženě, že má cukrovku.

U snídaně si četl tiskovou zprávu o schůzi představenstva, kterou mu poslali z PR oddělení k autorizaci, aby se ujistil, že všechno je, jak má být. Až se trh dozví, že odmítli nabídku VW na koupi podílu, akcie Aidy půjdou nahoru. Emise volně obchodovaných papírů měli v Londýně, Frankfurtu, v Praze a na Nasdaqu. V televizi běželo zpravodajství.

Markéta vylezla v županu z dolní koupelny a tvářila se, že žádná hádka neproběhla. Byla to její oblíbená taktika, se kterou slavila úspěchy.

„Dáš si vajíčka?“

Josef se na ni podíval a v pohledu bylo cítit: poslední týden ti každé ráno říkám to samé.

„Jestli nemáme křepelčí, tak ne.“

Zprávy o bláznivé lyžařce, která způsobila zácpu v celé Praze, seskládané ze záběrů mobilních telefonů řidičů uvězněných v zácpě, vystřídala reportáž z Příbramska. Markéta míchala vajíčka a ničeho si nevšímala. Hlas z televize byl ale vzrušeně energický a dodával banální nehodě nepatřičný ráz.

„…se při přistávacím manévru zřítilo malé letadlo typu Cirrus. Pilot nehodu přežil bez zranění, protože letadla tohoto typu obsahují speciální padák. Pojďme se podívat, jak takový padák funguje…“

Josef nenápadně vypnul televizi. Markéta zprávy ignorovala, asi jako zprávy o počasí, kdy člověk za vteřinu neví, kolik bude stupňů, ale po chvíli jí došlo, o čem se mluvilo.

„Takový máš, ne? S padákem…“

„Jo, je to bezpečný.“

„Proč teď jíš jenom křepelčí?“

„Jsou zdravý, taky bys je měla jíst, maj míň cholesterolu, to nevíš?“

„Počkej…“

Markéta znovu zapnula televizi a vrátila reportáž zpátky. Josef se rozpačitě usmál a ona se musela posadit, protože se jí udělalo špatně.

„To je… proč… jsi mi to neřek??!!“

Josefovi je trapně, ale vlastně je rád, že nehodu přežil a že teď je trochu za hrdinu.

„Promiň…“

„Seš normální?!“

„Jsem tě nechtěl děsit… Jsem ti včera říkal, že jsem měl náročnej den.“

Markéta si dala hlavu do dlaní a vypadalo to, že buď přemýšlí, nebo pláče. Položil jí ruku na rameno, ale ona se odvrátila.

„Co kdyby…“

„Neboj, víš, že to řeším…“

„To nevím…“

„Ale není to jednoduchý kvůli tý burze, ty akcie jsou závislý na spoustě faktorů.“

„A co ten svěřenskej fond?“

„Buď v klidu… ty i Luisa jste zajištěný… Důležitý je, kdo drží zlatou akcii.“

Debatu o případném dědictví veřejně obchodované společnosti přerušila dcera, která přišla dolů a bez pozdravu nakoukla do ledničky. Josefa to mírně popudilo a pozdravil ji přehnaně nahlas. Dcera neodpověděla a dál hledala něco ke snídani.

„Víš, že dnes máš omluvenku ode mě, a ne od nějakýho doktora? Z rodinnejch důvodů.“

„Hm.“

„Tak buď tak hodná a aspoň předstírej, že seš součást nějaký slušný rodiny, jo?“

Luisa se otočila a provokativně se otci podívala do očí: „Takže… dobrý ráno?! Stačí? Sójový mlíko už není?“

„Posaď se.“

Luisa zůstala stát a Markéta vytáhla mobil.

„Já to objednám, chce někdo ještě něco? Udělám nákup. Něco dobrýho si uvaříme k obědu.“

Když se na ni dcera podívala, všimla si, že má rozmazané oči.

„Tys brečela, mami?“

„Ne.“

Josef už to nevydržel: „Tak si dej normální, ne? Proč piješ sójový?“

„Normální nepiju, jsem laktózně citlivá. Ale to bys věděl, kdyby ses o nás trochu zajímal.“

„Cože?!“

Luisa si vzdorovitě dala ruce v bok a nechtěně vypadala jako selka v oblastní opeře, jako špatná herečka.

„A do tý školy jdu! Žádný rodinný důvody tady nejsou. Teda evidentně ne pro mě.“

„Tak to se pleteš,“ mile se na ni usmál. „Protože z tý školy jsme tě odhlásili. Z rodinnejch důvodů.“ Na slově rodinných si dal velice záležet a řekl ho jako v ordinaci logopeda.

Luisa zbledla jako při odběru krve a práskla dveřmi od ledničky.

„Na to nemáš právo! Mami?!“

Dcera utekla po schodech nahoru. Josef chtěl za ní ještě něco zavolat, ale Markéta mu položila ruku na rameno, aby ho uklidnila: „Nech ji…“

„Vidíš? Myslí si, že jsem to udělal já. Mám jí říct, žes to byla ty? Nebo budeme hrát hru, že jsme se takhle dohodli?“

Chtěl ještě něco dodat, ale v tu chvíli zazvonil domovní zvonek. Nechápavě se podíval na hodinky: „Teď?“

Markéta odešla otevřít a za okamžik se vrátila. „Pošta do vlastních rukou.“

„To bude asi kvůli tý valný hromadě, ale proč to nepošlou kurýrem?“

Po chvíli si všiml, že Markéta drží ještě jeden dopis. Už zdálky bylo vidět, že má černý rámeček a že se bojí mu ho dát. Tak si ho vzal sám a přelétl očima ozdobné smuteční lemování. Musel se taky posadit.

„Pája…“

Z hladiny Vltavy startuje labuť, snaží se, ale zoufale jí nejde vzlétnout. Josef stojí nehnutě na mostě a pozoruje ji. Když mu někdo zavolá, nebere to. Když po něm zamilovaný pár chce, aby je vyfotil, nevnímá je. Jen se dívá na bílou labuť, jak se plácá křídly na hladině.

V moderní obřadní síni krematoria chyběl jakýkoli náboženský symbol nebo náznak naděje posmrtného života. Ani řečník neměl vadu řeči, aby tak naposledy nechtěně upozornil na pozemské trápení. Všechno bylo obludně sterilní. Celá přední stěna síně byla skleněná, s výhledem na hřbitov, takže přece jen se tu a tam dal vidět i kříž a na něm Spasitel, ale většinu plochy vyplňoval majestátní platan, jenž měl pravděpodobně působit uklidňujícím dojmem. Co architekti nedomysleli, byl — život. Tolik se soustředili na smrt, že zapomněli, že na hřbitově žijí ptáci. Během smuteční řeči tak do stěny narážely sýkorky a vrabčáci a omráčení nebo mrtví padali k zemi. Působilo to znepokojivě, ale řečníka to nevyvádělo z míry, asi byl na to zvyklý. Nálepky letících ptáků, které se dávají na skleněné plochy, se do obřadní síně zkrátka nehodily. Možná místo nich by stačilo dát kříže, jenže to bylo v dnešní době nekorektní.

Smutečních hostů nepřišlo mnoho. V první řadě seděla žalem zlomená vdova — děti naštěstí neměli — a za ní pár známých a tisíc mil vzdálení příbuzní. Řečník dokončoval nějakou oblíbenou smuteční strofu od Wolkera, během níž do stěny narazil i docela vzácný brhlík tříprstý:

„Smrt je jenom bílá boží muka

na rozcestí, v poli.

Dlouhá cesta utrmácí,

nohy bolí,

oči jako smutní ptáci

na trávník se posadí,

ruce zemi pohladí…“

Řečník se uklonil rakvi a z dokonale ukrytých repráků zazněla píseň Across the Universe od Beatles, ovšem v předělávce slovinské skupiny Laibach. Josef věděl, že Laibach měl Pája rád, a vdově tuhle skladbu poradil on. V soustrojí cvaklo a rakev pomalu mizela v suterénu, což mělo zřejmě symbolizovat pohřeb do země. Těch pár hostů začalo kondolovat. Josef byl smutný, ale absurdita pohřbu mu nedovolila uronit jedinou slzu. Tomáš, jeho kolega z práce, zde byl taky, s Pájou se znal, i když byl o generaci mladší.

Během poslední písně zašeptal Josefovi: „Prej je prázdná.“

„Co?“

„Nepovolili převoz těla kvůli nějaký infekci.“

Josefa to překvapilo. „To je v prdeli… Proč mi to neřekla?“

„Mně se zdá spíš divný, že skoro nikdo nepřišel, já ho měl docela rád.“

„Byl z děcáku,“ prozradil mu Josef, který se s Pájou znal od studií.

Dokud chčiju — žiju! Všichni tam musíme. Ser jak o život, třeba je to naposled! Nevíš dne ani hodiny… kdy dojde hajzlpapír.

Josef četl nápisy na záchodcích hospody, která se nacházela nejblíž krematoriu. Smutek a žal dává vždy vzniknout černému humoru a on musel ocenit, že některé vzkazy byly i vtipné. Taky mu vlastně přišlo fajn zapít Páju obyčejným fernetem nebo pivem a zelenou. Vyšel ven, že si zakouří, ale hlavně chtěl být sám s vdovou po Pájovi, která zde už kouřila svou elektronickou cigaretu. Přistoupil k ní a objal ji. Znovu se rozplakala. Když křečovité záškuby ramen zeslábly, nabídl jí svou cigaretu.

„Chceš?“

„Ne. Anebo jo. Promiň. Jaký máš?“

„Zuby…“

„Lehký?“

„Vykotlaný, takže asi jo.“

Smutně se zasmála a vytáhla si bílou dutinku nacpanou voňavou směsí virginského a tureckého tabáku z krabičky s obrázkem rakoviny úst.

„Proč jsi mi to hned nezavolala?“

„Já nevím.“

„Třeba by se dalo něco… aspoň ten převoz… nějak pomoct.“

„Ale nedalo.“

„Je tam aspoň konzulát… náš nějakej?“

„Tam ne. Až v Indii.“

Josef se odmlčel, až teď se mu vehnaly slzy do očí. Na cigárku před hospodou čtvrté kategorie.

„To je v prdeli… promiň.“

Vdova začala sama od sebe popisovat, jak se to celé seběhlo: „Vylezla jsem z vody, už mi byla zima… on že si ještě bude šnorchlovat… věděl, že tam jsou proudy, víš, že byl dobrej plavec.“

„Měl nějaký medaile ze střední, říkal.“

„Ale na tom místě jsme byli kvůli mně, že jsem chtěla lepší kafe, rozumíš? Kvůli blbýmu kafi!“

Zase se rozplakala a Josef ji musel konejšit.

„Neblbni… za to nemůžeš.“

Podívala se ke vchodu do hospody: „Já už zpátky nejdu. Kromě tebe tam skoro nikoho neznám.“

„Nech mě to zaplatit.“

Kývla, típla cigaretu a chystala se odejít.

„Počkej ještě! Kdybys potřebovala pomoct s těma patentama, tak mi zavolej, nebo Tomášovi, máme na to nějaký fondy…“ Podal jí papírek s nějakým číslem.

„Dík…“ usmála se, „číslo na vás mám.“

„To je jiný číslo. Na choulostivý věci. Prosím tě, teď nic neprodávej, všichni by tě natáhli. My se ti ozvem, jo?“

Pokrčila rameny a papírek si vzala. Ráda.

Zaplatil příjemně malou útratu (lidi dnes už ani neumí pořádně zapít kolegu!), přivolal auto a vyrazili se ženou domů. Byl zvědavý, jakou hudbu Aida vybere. Věděla o pohřbu a určitě i o tom, jaké skladby zazněly při obřadu, protože telefon s ní měl propojený 24 hodin denně. Překvapilo ho, že umělá inteligence zvolila skladbu s velmi zvláštní atmosférou z roku 1980 od jazzrockové skupiny Jazz Q, která se sice výborně hodila k uměle osvětlenému nočnímu městu, ale jinak si vůbec nepamatoval, že by kdy Jazz Q poslouchal. Hudba ho nutila ke vzpomínkám. Přemýšlel, mlčel a čekal. Věděl, že rozhovor začne Markéta. Těsně před tím, než promluvila, Aida ztišila hudbu.

„Proč jste vlastně tu firmu tenkrát rozdělili?“

„Pája měl ty svoje kvantový teorie, já obyčejný algoritmy. To nedělalo dobrotu. Já chtěl něco tvořit hned, on pořád teoretizoval.“

„No obyčejný zas tak ne, když jsi stvořil,“ rozhodila rukama a tím zřejmě myslela Aidu, „tohle všechno.“

Zavrtěl hlavou: „My bysme se na ničem nedohodli, bylo lepší hned po škole to rozdělit. A vidíš, nakonec mu to vyšlo a byl takovejhle kousek od Nobelovky.“

Ukázal ve vzduchu míru relativního úspěchu.

„A nezáviděl ti?“

„On mně?“ zasmál se. „Ty to nechápeš? Ten jeho patent má mnohem větší cenu než nějaký řízení aut! Ale využít půjde později, mnohem později, až budou běžný kvantový počítače.“

Pokrčila rameny, nechápala, měl pravdu.

„A co teď s tím?“

„Nevím. Chceme to od ní koupit dřív než Izraelci nebo Amíci, Tom už na tom maká. Je s ní v kontaktu.“

„Nevolala ti Luisa? Spí u kamarádky.“

Zavrtěl hlavou a ukázal prsty na sebe. „Naše dcera? Mně? Nevolala mi sama od sebe snad rok. Počkej, jak se jmenuje ta její kámoška?“

„Schwarzová.“

Josef se zasmál a ona na něj překvapeně pohlédla.

„Co je?“

„A není její táta náhodou doktor?“

„Náhodou je.“

Bublavá čvachtárna od Jazz Q trochu zrychlila a Josef si konečně vzpomněl, odkud skladbu zná — z televizního seriálu Bez vědomí.

Aida naopak zpomalila a až za tři vteřiny věděl proč: předjeli neosvětleného cyklistu v černém.

„Vidělas? Bez Aidy bych ho přejel.“

Podívala se na něj nevěřícně. Copak si nepamatuje, kdo mu vymyslel ten název?

„Beze mě by se to jmenovalo jak? PX50?“

„Promiň, ale ono by to fakt vypadalo blbě, kdybys vedla náš marketing. Název se ti poved, já vím. Ale tohle po mně nechtěj.“

Pak už se v autě mlčelo. Aida to ticho nevydržela a pustila árii z opery Aida.

„Tos udělal ty?“ usmála se Markéta.

Josef po pravdě zavrtěl hlavou. Poťouchlost Aidě nikdo naprogramovat nemohl, ani to nešlo. Pro umělou inteligenci je ironie, sarkasmus a humor nepřekonatelný problém. Dokončit neúplnou symfonii konkrétního hudebního skladatele na základě fragmentů a náčrtů poslední věty, pomocí analýzy veškerých dalších skladeb autora, to se dá stroj naučit. Ale kdyby měla analyzovat větu „To se ti opravdu povedlo, ty Einsteine!“, nikdy by nepochopila, že význam je přesně opačný, ironický a vyjadřující intelektuální nadřazenost. Proto vzal árii z Verdiho Aidy jako kouzlo nechtěného — použití nejjednoduššího algoritmu: Aida si z telefonu ženy přečetla, že často poslouchá Verdiho.

Okamžitě odešel do sprchy, aby ze sebe smyl fantomový pach smrti a krematoria. Zvolil masážní program tři, který mu jemně masíroval koule, a říkal si, že kdyby scéna ve sprše byla v nějakém stupidním vztahovém filmu a on byl jako hlavní postava žena, záběr by vypadal tak, že by se schoulila do sprchového koutu, objala kolena a plakala do stékající vody. Do toho by pustili ukňourané Radiohead a proložili pár záběry z minulosti jakoby roztřesenou osmičkovou kamerou, jak s Pájou na studentských kolejích paří a zakládají firmu. Musel se tomu zasmát a nahlas vypustil ze střev nahromaděný plyn. Nebyl cynik, ale věděl, že smrt k životu patří, že celý život je sčítáním větších a menších rizik a na konci dojde k zúčtování. Zároveň si byl jistý, že smrtí na tomto světě nic nekončí, naopak — začíná. Tady jsi jen taková housenka a pak, až přijde smrt, odumře jen jedna tvoje část, kukla nebo tělo, a z tebe se konečně stane opravdový motýl, říkala mu babička a jemu se ta dětská teologie nesmazatelně vypálila do mozku. Tak jakejpak seš, Pájo? Otakárek fenyklovej, nebo lišaj smrtihlav? Jednou se potkáme a ty mi to všechno vysvětlíš.

Zatímco se sprchoval, Markéta jako správná matka nevydržela a opatrně otevřela Luisin pokoj. Prolistovala nějaké časopisy, jejichž názvy jí nic neříkaly, ani jména celebrit uvnitř — první znaky skutečného stárnutí a generační propasti — pak se podívala na noční stolek, kde ležela nějaká starší kniha z antikvariátu. Byla to Teorie o nadhodnotě od Karla Marxe, zřejmě dějepis, usoudila s uspokojením. Ve stolku našla platíčko hormonální antikoncepce, trochu se zarazila, ale hned se zase uklidnila, když zjistila, že byly všechny tabletky až do dnešního dne řádně snědeny, žádné drogy ani podezřelé igelitové pytlíčky nikde neviděla, ani pach marihuany, který si ještě pamatovala ze studií, necítila. Zvětšenina Luisiny fotografie v momentě přeskoku parkurové překážky na koni zde stále visela na zdi a spolu s bičíkem, parkurovou helmou a jezdeckým sáčkem na ramínku vytvářela dojem cílevědomé dívky z vyšší vrstvy. Nic, co by nasvědčovalo nějakému průšvihu, nenašla.

„Náhodou je zodpovědná,“ řekla, když už s Josefem leželi v posteli.

„Jako že ty omluvenky má profesionálně zfalšovaný? Dobrá grafika?“ odpověděl trochu jízlivě, i když na ženu nechtěl být jedovatý.

„Kdovíco všechno řeší.“

„Jo a co? Že má blbýho koně?“

„A učí se! Na stolku má něco z dějáku.“

Odložil knížku a dlouze se na ni podíval. „Prosím tě, řekni rovnou, co chceš, nemusíš takhle oklikou.“

Usmála se, protože ji zase prokoukl. Zkusila to tedy jinak: pohladila ho po hlavě. „Aspoň na tejden. Maledivy třeba.“

Vrátil se ke knize.

„Teď to nejde.“

„Nebo Seychely, jak se nám tam líbilo. Že bysme jeli všichni, víš?“

Na protest zhasl lampičku a neodpověděl. Ale ženy mají kromě smutných pohledů ještě další přesvědčovací metody, takže když na sobě ucítil její ruku a potom ústa, byl vlastně rád, že můžou udělat oboustranně příjemný obchod. Už to bylo dlouho, co spolu naposled spali, ale jejich těla měla dobrou společnou paměť a navzájem se propletla v jednu bytost.

Zdálo se mu, že je kolibřík zavřený ve skleněné krychli, která levituje uprostřed rozkvetlého tropického pralesa. Když se chtěl napít sladkého nektaru, narazil do neviditelné stěny a spadl na dno. Už skoro neměl sílu létat, ale chuť na květy byla větší, tak se naposledy vznesl a zkusil nový směr.

Náraz do stěny tentokrát nepřišel, zato se probudil. Venku právě prohrávala s prvními paprsky slunce svou bitvu tma, zalézala unavená a vyčerpaná do děr, sklepů a zaprášených koutů se zapomenutými hračkami z dětství a lízala si rány, aby zase nabrala sílu a večer vrátila světlu úder. Opatrně vstal a potichu odešel do koupelny. Mírně se mu točila hlava a měl pocit velké žízně. Ani se nemusel ptát doktora Interneta, co to znamená, pro jistotu zamkl, změřil si cukr a hned potom si píchl inzulin. Nebylo to sice zrovna, jako když si feťák šlehne heroin, ale placebo efekt přišel téměř okamžitě a skutečný pocit úlevy se zvolna stupňoval.

Sešel dolů, uvařil si kávu, věděl, že teď už nemá smysl chodit spát, měl by rozhozený celý den. Nebylo otázkou jestli — ale kdy se podívá do mobilu. Přesněji řečeno, jestli před ranní toaletou, nebo na ní. Zvítězila první varianta, protože ještě nebyla jeho hodinka. Nejdříve prolétl asijské trhy, žádná výrazná změna. Konzervativní, mírně rostoucí Tokio, menší výkyv v Hongkongu, ale tam žádná aktiva neměl, Amerika včera uzavírala v zelených a přes noc nepřišel žádný raketový útok, ani nespadlo letadlo. Než si zapnul maily, zadal si k řešení pár šachových úloh s ratingem na Chess.com, ale protože se nesoustředil na diagonály střelců, spadl mu rating na průměrných 1846 bodů, ovšem mozek mu to nastartovalo dostatečně. V mailu byl souhrn očekávaných událostí na dnešní den: vyjádření ministerstva dopravy a financí k pojišťovacím aspektům autonomního řízení, zvýšení úrokových sazeb v Londýně, kvartální výsledky dvou technologických firem v Německu a rozhodnutí o těžbě nebo netěžbě lithia v Bolívii. To ho zaujalo nejvíc. Prolhané zpravodajské servery ho nezajímaly, věděl, že se dá koupit jakákoli zpráva. Zajímaly ho takové, za které se platilo, aby uveřejněny nebyly, ale ty získával jinak.

Vyrazil do práce dřív, kdy zácpy ještě určitě nebudou. Přesto Aida vyhodnotila jako nejlepší cestu znovu přes Hanspaulku, takže zase stál na červené u reklamy s Jágrem. Zapnul rádio. Chtěl si hudbu chvíli vybírat sám. Bohužel začaly zprávy. Chtěl to vypnout, ale zbystřil, když uslyšel, že „…bylo v noci zadrženo několik desítek anarchistů a levicových extremistů. V obsazené vile Helena, známé také jako squat Che Guevara, byly nalezeny materiály vyzývající k ozbrojené komunistické revoluci…“

Tak to už stačilo, řekl si a vypnul to. Debilové.

V ten okamžik mu zavolala žena, vzal to ihned. „Promiň, nechtěl jsem tě budit, jel jsem dřív…“

Ale ještě než to stačil doříct, Markéta zoufale vyhrkla: „Luisa!“

„Co?“ zkoprněl Josef.

Markéta skoro brečela: „Teď mi volala policie. Včera byla v nějakým squatu.“

„Cože??? Snad ne v tom.… to si děláš prdel… kde je? Jedu pro ni.“

„Nemusíš, vezou ji oni. Přijeď dřív, prosím tě.“

Podíval se na reklamní panel a jako naschvál tam zase skočila reklama na …výlet do komunismu! Zažijte padesátá léta na vlastní kůži! Pokýval hlavou.

„Dobře, a víš co? Někam pojedem. Bude to překvapení.“

Stál před domem na exkluzivní adrese v Pařížské ulici, kterou si přečetl na reklamě, a hledal, jestli má správné číslo vchodu. Pak si všiml nové mosazné cedule s logem té cestovní agentury a zazvonil. Ucítil nějaký pohyb nad sebou, vzhlédl a zazubil se do kamery, která mu skenovala obličej. Podobný typ používali ve firmě, takže věděl, že teď probíhá sběr veřejně dostupných informací o něm. Dveře po chvilce cvakly. Na recepci se ho ujala mladá recepční, která ho vyzvala, aby se posadil, představil se a uvedl, za kým jde.

„Moje milá, kdo jsem, to už dávno víte, a za kým jdu, do toho vám nic není.“

„Ale…“

„To je v pořádku, Renato,“ ozvalo se seshora, „pan Kaarl jde za mnou.“

Manažerka v kostýmku, možná majitelka (i když ta by nebyla takhle upjatě oblečená, proběhlo mu hlavou), stála na schodech a ukazovala rukou, že může jít. Uklonil se trochu šaškovsky.

„Ano, správně, pan Kaarl jde za…“ nechal jí pauzu, aby se mohla představit.

„Za paní Pawlowski, těší mě a pojďte nahoru.“

Myslel si, že kanceláře firmy jsou vytvořené z nějakého luxusního butiku, kde dole se prodávalo zboží a v patérku nad obchodem bylo místo pro exkluzivní zákazníky, kteří vyžadovali soukromí. Překvapilo jej, že cestovka zabírala ještě dalších několik pater, vlastně celý dům.

„Ve firmě používáme podobný kamery a asi i software, ale moje informační stopa není moc hluboká, snažím se mazat, mazat, mazat, co to jde, proto mě zajímá, co vám o mně vyjelo,“ snažil se nabudit důvěrnější dojem stylem vím, jak to děláte, můžeme mluvit na rovinu.

„Je pravda, že nic moc. Josef Kaarl, akcionář společnosti Aida a dalších, význačný sponzor Filharmonie a Národního divadla, majitel několika patentů a… to je asi tak všechno. A taky že stárnete.“

„Jak to myslíte?“ zarazil se.

„Fotka, kterou software našel, je minimálně o deset let mladší. Uklízíte dobře, ale ty vousy vám taky slušely.“

„Jo tam je tahle fotka! To už je dávno.“

Mezitím vyšli schody a o patro výš potkali známé české herce v kostýmech esenbáků ze 70. let, oba v ruce nějaký text. Slušně je pozdravil a oni jeho.

„To byl…“

„Ano. Spolupracujeme s těmi nejlepšími.“

„Ale to musí…“

„Ano, je to drahý.“

Jemně mu položila ruku na rameno a nasměrovala ho do své kanceláře vybavené kombinací starého i nového, ale hlavně nadčasového nábytku, který bude v módě ještě sto let a možná už padesát byl. Ikonické židle Arne Jacobsena, labutí křesílka od téhož dánského designéra, pákistánský koberec, který měnil barvy podle dopadu světla, příjemně tlumil jeho kroky, když si chtěl prohlédnout obraz od Mikuláše Medka nad pohovkou od Eamese.

„Medek?“

„Znalec! Dáte si kafe?“

Přikývl.

„Ten obraz ale neznám.“

„Vypadá jako originál, viďte? Zbyl nám po jedný produkci, nebo jak ten zájezd nazvat. Medek, Boudník, Kolář… klient chtěl popíjet v sedmdesátejch letech s výtvarníky a zažít nějakej ten výslech. Namaloval ho jeden student AVU podle… sebe. Vypadá jako Medek, ale není. Toho studenta si ale hlídejte.“

Přinesla kafemlejnek z roku 1980 a zachrastila s ním jak s hudebním nástrojem. Zjihnul: „Takovej měla babička!“

„Tak si ho namelte sám, ať si zavzpomínáte. Proto tu jste, ne? A posaďte se u nás.“

Začal mlít a kanceláří se okamžitě rozletěla vůně. „Takže jak to funguje? Do Severní Koreje asi nejezdíte, že?“

Posadila se naproti a se smíchem zavrtěla hlavou: „To skutečně ne. Je to v podstatě taková hra, na kterou je potřeba přistoupit. Klienti si zvolí, do jakýho období…“ chtěla pokračovat, ale do kanceláře bez klepání vtrhla asistentka.

„Pardon, já nevěděla, že tady někoho máš, můžeš na moment?“

„Dej mi patnáct minut.“

Otočila se zpátky na nového zájemce o zájezd a Josef mlel kávu a poslouchal.

„Promiňte, máme teď docela frmol, finišujeme jednu… no, takže ve zkratce: klient si vybere období, třeba padesátý léta nebo normalizaci, a my mu uděláme projekt na míru. Asi nejlepší bude, když vám ukážu minulej projekt, máme fotky: takže to byl rok 1978…“

„Už!“

„Co prosím?“

„Namleto.“

Vzala si od něj mlýnek na kafe a začala promítat na obrazovku fotografie z nějaké prezentace.

„Chartisti, proces s Jirousem, nakládačka od SNB, večer koncert Plastiků, pařba s nějakou trávou, druhej den bytový divadlo s Havlovou hrou. Výslechy na StB. Samozřejmě rok 1978 je orientační, nelze všechny eventy, které klient chce zažít, smrsknout přesně do jednoho roku.“

„To je Roden?“

„Jo. Mezitím děti jeden den ve škole, branná výchova, IPCHO, vy si pamatujete, co to bylo, že?!“

Přikývl a vzpomněl si, jak se obalovali do igelitů a s plynovou maskou běhali po škole, Pawlowski mezitím promítala další fotky.

„Ženy chtěly mít svůj program, takže sháněly ledvinky na večeři, tady je fronta na maso, chlapi si mohli ještě zajít do takovýho jako ČKD si něco vysoustružit, dostali prémie… celý je to v městečku okresního typu, nebo spíš městysu.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Opona.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.