Vystup na horu
a buď tam

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na

www.ivysehrad.cz

www.albatrosmedia.cz

Václav Vacek

Vystup na horu a buď tam – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2022

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Copyright © Václav Vacek, 2022

ISBN tištěné verze 978-80-7601-582-1

ISBN e-knihy 978-80-253-588-3 (1. zveřejnění, 2022)

ISBN e-knihy 978-80-253-589-0 (1. zveřejnění, 2022)

ISBN e-knihy 978-80-253-587-6 (1. zveřejnění, 2022)

Porozumění mám za největší bohatství.

Porozumíme-li si v jedné věci, neznamená to,

že si nutně rozumíme v druhé věci, natož ve všech.

Děkuji všem, kteří mně ukazovali směr
k hledání smyslu.

Děkuji i těm, kteří přijali mou průvodcovskou
službu – s nimi jsem hledal a učil se.

Úvodem

Kéž čtenář tam, kde si je stejně jistý jako já, pokračuje ve čtení.

Kde váhá, ať se mě zeptá.

Kde pozná, že se mýlí, ať se mě přidrží.

Kde pozná, že se mýlím já, ať mě opraví.

sv. Augustin ve své knize „O Nejsvětější Trojici“

Srovnejme si spolu, prosím, nejprve krok, pokusím se ukázat svůj způsob přemýšlení o Bohu.

S dětmi je dobrá řeč, ptají se, chtějí růst.

„Kdo nás zná nejvíce?“ – ptám se dětí.

— „Maminka.“

„Proč?“

— „Protože jsme z její náruče.“

Ano, nejvíce nás zná ten, kdo nás má nejvíce rád.

„Kdo zná nejvíc našeho tatínka?“

— „Maminka.“

„Proč?“

— „Tatínek je často v její náruči. (A maminka v tatínkově náruči.)“

„Kdo znal tátu nejvíce, než byl ženatý?

— „Babička …“

Zajímá vás, zda nás Bůh zná víc než nejbližší lidé?

Můžeme se s Bohem setkávat? Poznávat ho?

Kdo zná nejvíce Boha?

„Boha nikdy nikdo neviděl; jednorozený Syn, který je v náruči Otcově, nám o něm řekl.“ (J 1,18)

Rodiče nám vyprávějí o babičce a dědečkovi, a o dalších lidech. Ježíš nám vypráví o Bohu.

Neříkáme dětem, že Bůh je duch, neboť jsme nikdo žádného ducha neviděli. Bible říká, že Bůh je jako vzduch, dech, vítr, myšlení … dětem se líbí poznávat i to, co není vidět lidským okem, vzduch, elektřinu, magnetismus, některá záření … Znají dalekohled, mikroskop, další přístroje, řadu vědeckých poznatků o přírodě. Rádi zkoumají nové věci, některým vydrží touha po dalším poznávání.

Ježíš nám říká: „Nebudete-li jako děti (ty se ptají, chtějí být velké, prozkoumávají a poznávají nové, učí se …), daleko do Božího království nedojdete.“ (srv. Mt 18,3)

Mezi našimi představami o Bohu a tím, jaký Bůh je, je velký rozdíl. České slovo Bůh je od bohatý. Bůh nám rád ze svého bohatství rozdává. Svou zkušeností přitakáváme poselství Bible: Člověk je schopen zakoušet osobní Boží přátelství a odpovědět na ně svým přátelstvím.

Bůh s námi v Bibli mluví naší řečí. Nasloucháme-li pozorně jeho výpovědím, máme možnost mu porozumět. Vytváříme si o něm svou představu, jen potřebujeme mít na paměti, že Bůh je mnohem větší než naše představa o něm.

Vážím si vyprávění o Abrahámovi a jeho otci Terachovi z Talmudu.

Terach vyráběl a prodával modly. Jednou řekl synovi: „Abrame, zítra jedu do okresního města. Ty budeš v krámě.“

Ráno Abram chvíli na modly koukal a pak sekyrou všechny rozmlátil – mimo největší, té sekeru vložil do ruky.

Terach se večer vracel domů s dobrou náladou, dohodl prodej všech soch. Vstoupil do krámu a zhrozil se. „Abrame, co se tu dělo?“ – „To ti povím, uvařil jsem modlám dobrou polívku, ale ony se začaly hádat. Ten největší vzal sekyru a všechny pomlátil; podívej, ještě ji má v ruce.“ – „Co to vykládáš, panáci ze dřeva přece nemluví.“ – „No, a ty se k nim modlíš“, řekl syn, bouchnul dveřmi a utekl z domu.

Židé tento příběh vyprávějí svým synům a dodávají: „Rozbijte všechny modly, které jsme si my vytvořili, a vyprávějte to vašim dětem, aby rozbily modly, které si vytvoříte vy.“

To, že Boha nikdy nepoznáme úplně, je příslibem nevyčerpatelného objevování závratných překvapení.

Podobně to je s porozuměním sobě a blízkým lidem.

Pro vyjádření blízkosti s druhými máme slovo přátelství.

Přátelství vytyčuje základní směr naší cesty k poznávání Boha.

Mluvit o svém vztahu s Bohem je těžší, než mluvit o Bohu – je to velice důvěrné. Ptát se někoho, jak prožívá své přátelství s Bohem a jak s ním mluví, se většinou neodvažujeme.

S určitým ostychem se odvažuji nabídnout zkušenost svou.

Bůh k nám sestupuje

Naše představa o Bohu určuje, jak s ním jednáme a mluvíme. A zda se mu chceme podobat.

Pohané si představovali svá božstva podle svých vládců. Ti byli silnější, chytřejší, mazanější než druzí lidé. Rozkazovali otrokům a nutili je k robotě. Poddaní se snaží získat přízeň svých vládců nebo božstev dary, službou, vlichotit se jim, usmiřovat si je. Tyrani a božstva vyžadují od svých poddaných jen tvrdou práci a oběti – poroučí jim prolévat krev na bojištích nebo oltářích.

Otroci před vládcem leželi v prachu. Jen výjimečně jim bylo milostivě dovoleno, aby pohlédli na jeho tvář.

I Hebreové byli původně pohany, ale Hospodin se jim představil: „Nejsem bezcitný otrokář, svévolný diktátor ani vykořisťující feudál a vy nejste mými otroky nebo nevolníky. Já vám dávám svobodu. Jste mými milovanými dětmi. Mám vás rád, sloužím vám (ne vy mně) jako Táta a Máma. Jsem jako Ženich a vy jste mou milou snoubenkou.

Až poznáte mou péči a štědrost, přilnete ke mně celým svým srdcem. Nebudete hledat jiné ochránce, jiná božstva. Budete tak bohatí, … že si nebudete přikrádat z cizího.

Naučím vás rozeznávat dobro od zla, spravedlnost od nespravedlnosti a jak budovat dobré vztahy s druhými.“

Izraelité si vážili toho, že s nimi Bůh mluví a pečuje o ně.

Skrze Mojžíše pak dostali pokyny k vzájemnému soužití. Za tisíc let se z nich stal lid největšího soucitu s druhými.

Nás, původně pohany, zaujalo poznání Izraelitů o Bohu. Ježíš si získal naše srdce. Vydali jsme se s nimi na cestu poznávání Boha.

Přátelství s Bohem nás velice ovlivnilo. Učíme se od něj, jak jednat a vychovávat děti.

V Ježíši k nám Bůh sestupuje neslýchaným způsobem, stal se jedním z nás. Pracoval s námi, slavil, nikdy neměl žádná privilegia, přesto, že věděl, že zemře jako vyvrhel. Ve všem nám dal přednost.

Od Ježíše se učíme být dcerami a syny Božími, partnery v manželství, sestrami a bratry druhých lidí.

Bůh nám říká: „Moje přízeň vůči vám má svou cenu, nešetřím na vás, i když mě mnoho stojíte. Pro sebe si přeji jen jedno, abyste mou přízeň nehodili do bláta.

I vy svým dětem ukazujete, co životu a dobrému soužití prospívá a co mu škodí. Přejete jim, aby tyto vaše cenné životní zkušenosti přijali za své. Těší vás, mají-li se rádi navzájem a odpovídají-li na vaše přátelství přátelstvím k vám. Přeji si od vás něco podobného,“ říká nám Bůh, „já první se ucházím o vás. Na mně vidíte, co znamená radost z dávání a ochotné služby druhým. Obdarovávám vás natolik, že máte z čeho rozdávat.

Mít rád je největším uměním. Naučím vás, jak přijímat a dávat. Poradím vám, jak pečovat o sebe. Kdybyste neměli rádi sebe, nepodařilo by se vám mít rádi druhé. Jen ten, kdo si váží a má rád sebe sama, ten rád rozdává a moudře slouží potřebným (tak aby nezbankrotoval, nevyhořel, nezatrpkl a nekazil druhé). Budete-li dost pozorní a otevření, budete jako plná kašna, z které nahoře odtéká voda. Nebudete jako děravá nádoba, která je stále prázdná, nebudete žít ‚z ruky do huby‘.

Budete bohatí, osvojíte si ode mne spravedlnost a milosrdenství; jako já jednám s vámi, tak se budete snažit jednat s druhými. Pak bude druhým lidem dobře s vámi a vám s nimi.

Dal jsem vám svobodu, neboť přátelství si nelze vynutit. Samozřejmě, že ve vztahu s vámi také riskuji. K dobrému vztahu je třeba práce obou. Když by se snažil jen jeden a druhý by o přátelství nestál, nebo se příliš nesnažil, vztah se nepovede. Zvu vás na cestu. Bude to zajímavé a napínavé, jsem dobrodruh – největší druh v dobru,“ říká nám Bůh Izraele, i Ježíš.

Abychom si rozuměli

„Víra je prý darem,“ říkali, „nikdy jsem takový dar nedostala,“ pravila jedna paní.

Co k tomu povíme?

Je víra jen darem? Proč tedy Ježíš vytýká učedníkům malou víru? (L 17,5–6)

Mohu vás hubovat, že jste v loterii nevyhráli milion?

Prohlásí-li někdo: „Věřím, že naši sportovci přivezou z olympiády pět zlatých“, je to pouhé přání.

Slova „Věřím v Boha“ (lidově „na Boha“), ještě nemusí znamenat důvěru. Ďábel o Bohu ví mnohem více než my, není ateista, nepopírá jeho existenci, ale nemá k němu dobrý vztah, nedůvěřuje mu.

Měl jsem jistotu, že mně maminka nedá do jídla utrejch. Moje důvěra k mamince měla pádné důvody, stála na neotřesitelných zkušenostech s její láskou.

To, čemu nepřesně říkáme „víra“, má být důvěřujícím vztahem k Bohu, k jeho věrnosti.

Na začátku nerovnoměrného vztahu (rodiče k dítěti, Boha k člověku) je dar nezištného přátelství, přízně, na který chceme odpovídat svým přátelstvím. Každý dobrý vztah potřebuje stálou péči. Zanedbávání vztahu pokládáme právem za nevděčnost.

„Navždy jsi odpovědný za to, cos k sobě připoutal“, učí liška Malého prince.

Slepá důvěra je nedospělá, nezřídka nebezpečná. (Mnozí horlivě vykřikovali: „Věřím našemu Vůdci! Straně! Vládě.“ – I když lže, krade a vraždí?)

Písmo nás vede k ověřování důvěryhodnosti člověka i Boha. (Dt 18,15–22; Mt 11,7n.; L 54,54–57).

Důvěra k druhému člověku, i k Bohu, ovlivňuje náš život. Je-li druhý moudřejší než já a má-li mne opravdu rád, pak je pro mě přirozenou autoritou, mohu se svěřit do jeho rukou, mohu na něj dát víc než sám na sebe.

Objevím-li Ježíše jako Učitele a Přítele, mohu s ním dojít dál a výš než kam bych došel sám, jen podle svého rozumu a své odvahy.

Bůh o nás nesmírně pečuje, obdarovává nás. Říká nám o sobě a o nás mnoho krásného. Svá slova nechal zapsat (aby nedopadla jako v „tiché poště“) a my zkoumáme, zda jsou hodnověrná a můžeme jim důvěřovat.

Apoštolové řekli Ježíši náboženskou frázi: „Dej nám více víry!“ Ježíš je napomenul: „O jaké víře mluvíte? Kdybyste měli víru tak malinkou, jako je zrnko hořčice, řekli byste této moruši: ,Vyrvi se i s kořeny a přesaď se do moře‘, a ona by vás poslechla.“ (Srv. L 17,1–6)

Naše poznávání Božího přátelství k nám má narůstat, aby se co nejvíce blížilo jistotě.

Vážíme si toho, že s námi Hospodin mnoha způsoby komunikuje a že mu záleží na tom, abychom mu co nejvíce porozuměli. Nekonečnou štědrostí nám vypráví, kým pro něj jsme. Je pak na nás, abychom domysleli, kým je Bůh pro nás.

Navíc s námi mluví naší, lidskou řečí, abychom si mohli ověřit, zda usuzujeme o Bohu správně. Kdo jiný nás obdarovává tak štědře a nezištně jako Bůh, kdo jiný o nás tak pěkně a pravdivě mluví jako Bůh. Známe věnování, které pod svůj dar připsal: „Pro tebe, člověče, byl stvořen svět.“

Mnoho rodičů se těší na své děti.

Ocenili jsme, když jsme z Bible vyčetli, že nás Bůh chtěl, těšil se na nás, přijal nás a přijímá nás.

Naši rodiče věděli, že někdy neposlechneme, budeme zlobit, uděláme jim ostudu nebo škodu. Bůh je nejlepší a nejvelkorysejší rodič; ví, že se vše nejprve učíme, nezoufá si z našich selhání, těší se na to, co z nás bude dobrého. Vkládá do nás ještě větší naděje než my do našich dětí.

Kdysi u nás pobíhalo děvčátko – Madlénka Korbelová. Nikdo netušil, že se jednou stane ministryní zahraničních věcí Spojených států amerických.[1]

[1] Líbí se mi židovský vtip. Někomu se líbili kluci, hrající si v parku. Ptal se maminky: „Jak jsou vaši chlapci staří?“ – „Soudci je šest a lékaři osm.“

Bůh se těší, k čemu nás jednou dovede, apoštol říká: „Už teď jste Božími dětmi, ale to není vše, těšte se na to, co z vás bude, až před Bohem dospějete.“ (Srv. 1 J 3,2)

Kdo se vydá naslouchání Písmu, bude žasnout, co se dozví.

Lydie

Přišel za mnou do kaplanky mladý muž, který už nechtěl žít nevázaným životem.

Začal se připravovat na křest.

Po nějakém čase přivedl krásnou mladou ženu, s kterou před časem také žil.

Vyprávěla mně svůj příběh. Když jí byly čtyři roky a bratrovi jeden rok, zemřel jim táta. Přistěhoval se k nim tátův bratr a žil s mámou. Z jejich vztahu se narodili dcera a syn. Otčím byl sobec. Dětem nerad něco kupoval. Lydie stále nosila boty, které jí dávno byly velice malé. Měla zmrzačené nohy. Léta ji otčím sexuálně zneužíval. Brzy navázal vztah se sousedkou v domě. Na MDŽ s ním musely jít děti této sousedce gratulovat, mamince se neblahopřálo. O Vánocích pozval sousedku ke stolu, dárek měl jen pro ni – zlatý náhrdelník. Děti pak skrz prosklené dveře viděly, jak se sousedkou souloží v předsíni…

Lydie vystudovala zdravotní školu, a jak to bylo možné, odešla z domu a pracovala jako ošetřovatelka v rekreační oblasti. Ve svém hladu po blízkosti šla z náruče do náruče. Když měla dvoustého chlapa, přestala je počítat. Stále hledala někoho, kdo by ji měl rád. Marně. Když přišla za mnou, denně pila litr rumu a kouřila šedesát cigaret.

Pustil jsem jí potichu Bachovu muziku z gramofonové desky a pak začal vyprávět o Bohu … Tekly jí slzy jak hrachy.

Od toho dne úplně změnila život. Není jednoduché začít spát v posteli sama, bez iluze, že chlap, který jí tvrdí, jak mnoho ji má rád, bude třeba ten pravý. Přestala pít i kouřit. Začala objevovat Boží náruč. Nechávala se domazlovat a uzdravovat od Boha. To je možné v jakémkoliv věku.

O modlitbě

České slovo modlitba nás upozorňuje, že naše modlitby mohou být řečí k modle – k falešnému obrazu Boha, se špatným přístupem k němu, např. se snahou o manipulaci s Bohem.

Boha k přízni přemlouvat nemusíme, je nám naprosto nakloněn. Připomínat mu, na co nemá zapomenout, nebo mu něco radit by bylo troufalé.

Sebe máme přemlouvat, se sebou potřebujeme hnout, abychom byli více Božím obrazem.

Každé setkání s osobností nás má pozvednout, obdarovat a ovlivnit, o setkání s Bohem to platí nejvíce.

Bohu nemusím vysvětlovat, jak na tom jsem a co prožívám, zajímá se o mě a ví o mně vše. Já se potřebuji dozvídat, jak Bůh přemýšlí, jaké má plány, jaké dary mně nabízí a co mně doporučuje.

Jeden anglikánský biskup řekl: „Abych se mohl minutu modlit, potřebuji se devětadvacet minut připravovat.“

Odmala jsme se učili soustředit na to, o čem přemýšlíme nebo co děláme, a vytrvat u toho patřičný čas.

Hospodin řekl Mojžíšovi: „Vystup na horu – a buď tam“. A Mojžíš tam nelelkoval.

„Hospodin mluvil s Mojžíšem tváří v tvář, jako když někdo mluví se svým přítelem.“ (Ex 33,11)

Zajímá-li nás něco, ponoříme se do toho tak, že neslyšíme a nevidíme nic okolo sebe a nevnímáme čas.

Do setkání s Bohem se nemáme nutit, máme hledat jeho krásu, krásu jeho přátelství, a ta nás pak uchvátí. „Kde je váš poklad, tam bude i vaše srdce.“ (L 12,34)

Okolo nás je nespočetné množství zajímavostí … Ale nejzajímavější je člověk. V cizí zemi obdivujeme krásu přírody, všímáme si barev a vůní, architektury, ochutnáváme místní jídla, pozorujeme slavnosti, nasloucháme písním …, ale nejlepší je, pozvou-li nás místní lidé k sobě domů, k rodinnému stolu a přátelskému rozhovoru.

Setkání se samotným Tvůrcem všeho je teprve úžasné.

Těší mě krása vyprávění o návštěvě Hospodina u Abraháma. Bůh se nevnucuje, šel jakoby náhodou kolem. A Abrahám hned vyšel mužům vstříc: „Pánové, přijměte mé pozvání. Proč byste jinak šli okolo mě“ (bydlel v široširé samotě). A pak jim snášel to nejlepší, co doma měl. Tak jednáme i my se vzácnými hosty.

Zpívá Pária Barbiér

Požehnaná bytost šla kolem mého domu,

kolem mého, Barbiérova domu!

Vyběhl jsem, on se obrátil a počkal na mne,

na mne, Barbiéra!

Já řekl: „Můžu s tebou mluvit, ó Pane?“

A on řekl: „Ano“.

Ano, to řekl mně, Barbiérovi!

A já řekl: „Můžu jít za tebou?“

A on řekl: „Ano“.

I já, Barbiér!

A já řekl: „Ó pane, můžu zůstat u tebe?“

A on řekl: „Můžeš.“

I já, ubohý Barbiér!

Přeložil Jan Evangelista Bárta OFM
Lectures pour chaque jour de l’année –
Prière du temps présent
Cerf-Desclée de Brouwer, Paris 1970

Mluvení k Bohu

K soužití s druhými je nutná komunikace (setkávání a domluva) obou stran.

Všechno stvoření chválí svého Tvůrce krásou a účelností své existence, ale člověk má výsadu, že o svém Tvůrci ví a je schopen s ním navázat vztah.

Inteligentní lidé od pradávna vědí, že se nic neudělá samo. Sněhurka si v chaloupce všimla, jaký je tam pořádek, a že je na stole prostřeno. Ještě dřív, než v životě viděla prvního trpaslíka, bylo jí zřejmé, že tam někdo uklízí a někoho čeká.

Kde se vzal svět, my, naše děti, rodiče, … odkud přicházíme a kam a k čemu směřujeme? To je nekončící řada otázek.

Jako lidé vždy vzhlíželi k bohatším a mocným, tak zbožní pohané vzhlíželi nad sebe a přemýšleli, jak udržet dobré vztahy s božstvy. Nekonečným množstvím proseb a modliteb se k božstvům obraceli, ale nebyli si jistí, zda jim božstvo věnuje nějakou pozornost. Panovníci si také hleděli svého a poddaný je málokdy zajímal.

Usilovali o nějaké osvícení a hledali cesty k setkání s božstvy, snažili se je poznávat a porozumět jim.

Jedna indická pohádka vypráví, jak král půjčil slepým dětem na hraní slona. Dítě, které stálo u nohy, řeklo: „Slon je jako mohutný sloup.“ Děcko, které ohledávalo chobot, řeklo: „Slon je jako veliká hadice, která se hýbá.“ Dítě zkoumající ocas pravilo: „Slon je jako pružná štětka, …“

I slepí lidé dokážou žít, i nevidomé děti jsou schopny vnímat lásku rodičů. I děti postižené slepotou, hluchotou a němotou zároveň se mohou radovat ze života a jeho darů.

Zbožní a ušlechtilí pohané pracně vystupují na horu poznání. Ne každá cesta vede skrze mraky až na vrchol a není každá stejně pohodlná.

Rodiče postupně vyprávějí dětem, kým pro ně jsou, a pak jim říkají, kým jsou rodiče pro ně, pro děti.

Tak to činí i Bůh. Jedna z jeho převratných zpráv nám oznamuje, že Bůh je tu pro nás (o tom se pohanům ani nesní). Bůh slouží nám, ne my jemu!

Izraelité svědčí o Bohu sestupujícím k lidem a o nabídce přátelství Boha k Izraeli. (Tento dar jsme si nijak nevysloužili.)

Dokonce, když Judejci svou vinou opakovaně skončili v otroctví a naříkali nad svou bídou, Bůh jim znovu nabídl pomocnou ruku. Vám, ztraceným, hladovým a ubohým nabízím svou hojnost a přátelství.[2]

2 Všichni, kdo žízníte, pojďte k vodám, i ten, kdo peníze nemá. Zadarmo se u mě zásobte.

Poslechněte mě a budete živi! Obnovím s vámi smlouvu svého přátelství, kterou jste porušili.

Dotazujte se Hospodina, dokud je možno ho najít, volejte ho, dokud je blízko.

Svévolník ať opustí svou ničemnou cestu; nechť se vrátí k Hospodinu, slituje se nad ním, vždyť odpouští mnoho.

S radostí vyjdete a budete vedeni v pokoji. (Srv. Iz 55,1–12)

Jak se lze o Bohu něco dozvědět?

Prvním zdrojem poznání je zakoušení jeho péče, ochutnávání darů života a darovaného světa.

Druhým je slovo Boží a třetím slavení přátelství s Bohem skrze svátosti.

Zkusme o tom postupně uvažovat a ochutnávat.

Dobrořečení nad bohatstvím života
(první stupeň modlitby)

Zkusme začít naším „dětstvím u Boha“.

Mnoho rodičů se těší na děti. Pak svou péčí ukazují dětem, kým pro ně děti jsou. Malé dítě ještě nerozumí naší řeči, ale skrze jídlo a libé pocity láskyplnou péči rodičů zakouší. Později je dítě schopno i rozumem poznávat, kým pro něj rodiče jsou.

Maminka nám uvařila krupičnou kaši, někdy ji posypala strouhaným perníkem s cukrem, nebo polila medem. To byla dobrota! Rodiče nám pak ukazovali, kde a jak včely med sbírají. U pana včelaře jsme viděli, jak včely v úlu pracují, a později jak se med z plástů vytáčí.

Maminka nám vyprávěla: „Nejen med, vše je od Boha, rostliny, květy, nektar, včely, včelaře, naši chuť, … to vše vymyslel Bůh a vy se o těchto velikých zajímavostech budete učit ve škole.“

Také Hospodin nám svou štědrostí sděluje, kým pro něj jsme. A naší – lidskou – řečí nám vypráví, co od něj můžeme čekat a kým je on pro nás.

Už malé děti vše pozorují, prozkoumávají, případně ochutnávají, co jim přijde pod ruku. Později nesčetněkrát kladou otázku: „Proč“?

Naučili jsme se žasnout nad nesmírnou krásou světa a života. Kolik je odstínů barev? Milion? Kolik je odstínů zelené? Vůní je prý několik milionů. Jaké množství dobrých jídel a pití jsme už ochutnali. Jaké množství tvarů mají rostliny, živočichové a všechno stvoření. Podmořský svět, makrokosmos, mikrokosmos, hmota, lidské tělo … Obdivujeme, s jakou inteligencí je vše vymyšleno a jak do sebe všechno zapadá.

Ve školní jídelně jsem při obědě paní učitelce vypravoval: „Včelí larva je tři dny krmena mateří kašičkou, pak medem a pylem. Za prvních šest dnů zvětší svou hmotnost pětsetkrát a čtyřikrát se svléká, stará ,kůže‘ jí je malá. Představte si, že kdyby naše dítě rostlo stejným tempem, do týdne by vážilo jako hroch.“ – „Příroda je moudrá“, pravila paní učitelka. Pomyslel jsem si, kdepak asi ta moudrost sídlí, na horách, pod vodou nebo v travinách …?

Biblické vyučování nám ukazuje, že všechna krása světa a bohatství života má původ v Tvůrci.

Za každou dobrou věcí se učíme objevovat milujícího dárce a Dárce. Objevit, že dary od Boha jsou osobní, je velice obohacující.

„Jahody na stráni jsou pro tebe“, říká Bůh, „nasbírej si jich, kolik chceš.

Zpěv ptáků, rozkvetlý strom, krásný mrak – jsou také potěšením pro tebe. Jsem rád, že se ti líbí.

Vzduch, voda, slunce, jídlo, rodiče, děti jsou mým darem i tobě.“

Je příjemné být bohatý.

Poznání, že někomu stojíme za pozornost, nás povznáší. A dárci chceme vyjádřit alespoň svůj obdiv a vděčnost.

Dobrořečení

Izraelité si pozorně všímají Boží štědrosti a dobrořečí za ni Bohu. Takovému vyjádření říkají beracha – dobrořečení.

Dobrořečení je dobrým mluvením o Bohu a o lidech, je součástí naší kultury (zdravíme se navzájem, usmějeme se na druhého, pochválíme, poděkujeme, poprosíme, rozdělíme se, nabídneme pomoc …).

Izraelité vědí, že Bůh není na naší vděčnosti a na našich modlitbách závislý, ale naše modlitby jsou odpovědí na Boží přejícnost. Poděkovat je nejmenším projevem slušnosti, spravedlnosti a vděčnosti.

Dobrořečení obnáší velikou šíři „dobrého mluvení o Bohu“:

žasnutí nad pozorností Dárce a jeho štědrostí,

obdiv, chválu, oslavu, vděčnost,

ocenění za velikost stvoření a tvoření,

úctu, uznání nezasloužené péče,

vyznání jedinečnosti Hospodina, děkování …

Také prosbu a žehnání (obojí je ale třeba osvětlit).

Škoda, že naši liturgové nevyužívají bohatství češtiny a berachu překládají slovem požehnání.

V modlitbách českých křesťanů i židů se vyskytují slova: „Požehnaný jsi, Bože …“, ale to je nedorozumění. Nevím, jestli jsme to opsali od českých židů, nebo oni od nás. Lidé přece nemohou žehnat svému Tvůrci. Potřebujeme si v tom udělat pořádek a nemást sebe a druhé.

I my se od Izraelitů učíme každou dobrou věc přijímat jako osobní dar od Boha.

Základní slovní formou dobrořečení je:

„Chvályhodný je Hospodin, který …“

„Dobrořečíme, chválíme … tě, Bože náš.“

Skoro každá modlitba Izraelitů dobrořečením začíná a končí. Např. v modlitbě Davidově. (1 Pa 29,10–20)

I chvalozpěv Zachariášův a Ježíšovy matky vycházejí ze starých židovských dobrořečení (berachot).

Bohu dobrořečíme nejen slovy, celým svým životním postojem odpovídáme Hospodinu na jeho přátelství.

Ale dobrořečení také slouží nám, slovy dobrořečení si znovu připomínáme, jak významné místo před Bohem máme. Dobrořečení nás uvádí do správného vztahu k Bohu, k lidem, věcem a světu, k práci a slavení – s Bohem můžeme dotvářet svět a rozdávat z jeho bohatství a naší práce.

Umění dobrořečit se učíme, chceme mluvit s Bohem patřičně, pečlivě a inteligentně.

Učíme se od Izraelitů, jsou starším lidem Božím, než jsme my, kristovci. A jsou i našimi staršími bratry v královském kněžstvu (Ex 19,6).

Poznání, kterého se jim od Boha dostalo, i jejich zkušenosti jsou nanejvýš cenné i pro nás. (Přijali jsme od nich většinu duchovního bohatství. Nikdy jim nebudeme dost vděční.)

Ježíšovi učedníci žili ze zkušenosti svých předků a ze zkušenosti s Ježíšovým přátelstvím.

Ježíš zná Boha úplně, beze zbytku; jeho vyučování modlitbě je vrcholem umění komunikace s Bohem.

Ježíš nás přivádí k vysokému porozumění Bohu, k poznávání Božích úmyslů a plánů, k objevování, proč a k čemu nám Bůh své dary dává. Ten, kdo je užívá v souladu s Božím záměrem, ten dělá Bohu radost, spolupracuje s ním, dělá čest jeho jménu a svým počínáním chválí Boha.

Ježíš nás vylaďuje na Ducha Božího a odkrývá nám pravý a nejhlubší smysl našeho života, abychom rostli k Božímu obrazu.

Prohlásí-li pak i o nás, že jednáme jako jeho lid, královské kněžstvo, zvláštní vlastnictví a můžeme být jeho chválou, okrasou a věhlasem (srv. Ex 19,6; Dt 26,28–29), nebude nám už nic chybět.

Ježíš se uměl radovat ze života a každý den mnohokráte dobrořečil Otci.

Evangelia popisují:

Ježíš děkoval Otci za to, že se věnuje „maličkým“.
(Mt 11, 25–27)

Při velikonoční Hostině dobrořečil Otci chlebem a vínem. (Mk 14,22–24)

Vzal pět chlebů a dvě ryby, vzhlédl k nebi a děkoval Otci. (Mk 6,41)

Bral děti do náruče a dobrořečil nad nimi.
(Mk 10,16)

Ježíš „u Lazara“ řekl: „Otče, děkuji ti, žes mě vyslyšel“. (J 11,41)

Apoštol později napsal: „Všechno, cokoliv mluvíte nebo děláte, čiňte ve jménu Pána Ježíše a skrze něho děkujte Bohu Otci.“ (Ko 3,17)

Beracha – dobrořečení – byla už před Ježíšem, ale Ježíš ji dovedl k nejvyšší úrovni.

Dobrořečení je nám nejvyšším vzorem modlitby.

Víme, že Izraelité žili dva tisíce let jako vyhnanci v cizích zemích, bez jakékoliv obrany, často pronásledovaní v pogromech. Přežít jim pomáhalo vědomí, že jsou Božím lidem. Aby si udrželi zdravé sebevědomí, naučili se stokrát za den si všímat Božího obdarování jako osobního daru.

Ještě za Marie Terezie nesměli židé vlastnit půdu, nesměli provozovat řemesla, jen jeden syn z rodiny se mohl oženit – aby se v Říši nerozmnožoval počet židovských rodin. Katolík u soudu přísahal na kříž, protestant na Bibli. Izraelitům jsme nařídili stát na kůži divoké svině a přísahu museli začít slovy: „Já, nečistý žid …“

Aby židé přežili v křesťanských zemích s hrdostí, rabíni řekli: „Naše bohatství nespočívá v majetku a přízni gójů. Jsou ještě jiné hodnoty, které nám nikdo nemůže odepřít. Stodvacetkrát za den si budeme všímat Boží přízně a dobrořečit za ni Nejvyššímu.“

Děkují Bohu za to, že se dožili nového dne, že vidí, za hodnou ženu a chytré děti, za krásu východu a západu slunce, za to, že se mohou obléci, studovat Písmo…3

Všímám-li si jedinečných darů života, mám-li je za jedinečné pozornosti Boha pro mě a dobrořečím-li za ně, jako bych po kapkách upíjel ze vzácného vína. Duch – latinsky Spiritus – mě pozvedá, oblažuje a povznáší vzhůru víc než špiritus – alkohol (a nemá žádné neblahé účinky). [3]

3 Byli jsme na návštěvě u nových přátel. Na pohovce ležel trochu pokroucený dvaapůlletý hošíček, vážil šest a půl kilo. Je úplně odkázaný na pomoc druhých, nikdy se sám neustrojí. Ale rodiče se o něj obětavě a obdivuhodně starají.

Když jsme byli malí, maminka nás strojila a nahlas pojmenovávala, co si máme obléknout. Postup jsme si časem zapamatovali a už na něj vůbec nemyslíme. Ale když se u jednoho úctyhodného pana profesora začala projevovat skleróza, napsal si postup oblékání a svlékání. Až jednou naříkal: „Ponožky mám, košili mám, kalhoty mám, kabát mám, boty mám, čepici mám – ale kde jsem já?“

Oba ty příběhy mně potvrzují, že nic není samozřejmostí, můžeme přijít i o to, co máme.

Znáte nějaké lepší antidepresivum?

Zůstali jsme pozadu?

Vážíme si rodinného dědictví. Půl století jsem před jídlem používal zděděnou modlitbu: „Bože, požehnej nás a tyto dary …“ Až jednou jsem si položil otázku, co má Bůh s jídlem udělat. Prosbě o požehnání lidem jsem už trochu rozuměl, ale co má Hospodin ještě přidávat k jídlu (naše maminka výborně vařila)? Není chléb dostatečným darem? Co Bůh má přidat k máslu?

Když jsem se začal zabývat židovskou berachou, potkal jsem v Talmudu krásný příklad k vyučování o modlitbě.

Část z něj převyprávím.

Jeden člověk šel pouští. Byl vyčerpaný, měl hlad a žízeň. Našel strom, jehož plody byly sladké a jeho stín byl blahodárný, a skrýval se pod ním pramen. Napil se vody, snědl trochu ovoce, a na chvíli si odpočinul ve stínu.

Když se vydával na cestu, řekl: „Ó, strome, strome! Jak ti mám dobrořečit?

Aby byly tvé plody sladké? – Vždyť jsou!

Aby byl tvůj stín příjemný a dalo se v něm odpočívat? – Vždyť on takový je!

Aby tě napájel? – Vždyť takový pramen máš!

Ať tedy se ze všech semen stanou stromy jako ty!“

Došlo mi, že jsme nedovzdělaní oproti židům a že jsme zůstali trčet v některých pohanských představách o Bohu.

Nemáme promyšleno, co máme dělat my, a o co smíme prosit Boha, protože to sami nedokážeme.

Potraviny pochází od Tvůrce a my, lidé, z nich uvaříme chutné jídlo. Je na místě poděkovat Bohu i těm, kteří jídlo připravili. Jídlo je dostatečně závratným darem od Boha a lidí a nepotřebuje už od Boha nic dalšího. Je už jen na mně, abych jídlo správně ocenil a využil v souladu se záměry Boha.

Vidím-li, jak jsem skrze jídlo propojen s lidmi, kteří na něm měli podíl, umím-li jim poděkovat, jsem-li za „chléb“ vděčný, jestli s ním dobře zacházím, jestli mi je k prospěchu, jestli vím, že mi Bůh dává víc, než nutně potřebuji – abych měl z čeho rozdávat, umím-li se dělit s potřebnými, pak patřičně odpovídám na Boží dar. Žiji-li podle Božích plánů – pak i mé stolování je radostí a modlitbou. Sloužím-li životu (svému i životu druhých), naplňuji poslání, které mi Bůh na zemi svěřil.

Židé, na rozdíl od pohanů, nemají posvátný a profánní prostor. Některá místa a věci jsou vyhrazeny a určeny pro zvláštní účely, ale nejsou posvátné v magickém smyslu.[4]

4 Dopisní papír má své určení, nečmáráme si na něm, dbáme i na grafickou úpravu textu.

Jdu-li do lesa nebo do společnosti, vyčistím si a naleštím boty – jdu do svatyně Boží.

Nešeredíme s jídlem, natož s Tělem Páně při liturgii.

Nic z toho, co vyšlo z Boží mysli, ruky a srdce, nemá nižší hodnotu.[5]

5 Nečisté věci a košer věci v Bibli jsou obranou proti pohanskému myšlení.

Židovská modlitba nad jídlem říká:

Dobrořečíme ti, Hospodine, Bože náš, Králi světa – jenž živíš celý svět svou dobrotou a přízní, milostí a milosrdenstvím, jenž dává jídlo každému stvoření, neboť jeho milost trvá na věky. Díky jeho nesmírné dobrotě nám jídlo nikdy nescházelo a nikdy scházet nebude, … neboť – díky jeho velikému jménu – živí a podporuje všechny, udílí svá dobrodiní všem a připravuje potravu všem svým tvorům, které stvořil.

Chvályhodný jsi, Hospodine, jenž živíš všechny bytosti.

Dobrořečení nad jídlem je nejstarší a nejdůležitější modlitbou ze všech bohoslužebných obřadů.

I Ježíš při své Hostině dobrořečil nad chlebem a vínem a význam tohoto dobrořečení jedinečně povýšil. Jeho Hostinu proto také nazýváme Eucharistií, největším děkováním.

(Evangelia nezaznamenala slova Ježíšova dobrořečení, protože je všichni znali. My si je odvozujeme.)

Už od Mojžíše Izraelité vědí, jak velikým předmětem božské pozornosti jsou. Vědí, že jsou na zemi hosty a přistěhovalci, nevlastní život, děti, zem, půdu, vše je pro ně osobním darem Tvůrce. To je pozvedá a osvobozuje od zhoubného dychtění. Jsou milovanými dětmi Božími, nejsou vykořisťovaným a využívaným proletariátem bez prostředků. Jsou uživateli darů země a mají vše.

Vědí, že svět je pro nás „svátostí“ – místem vědomého setkávání s Bohem. Křesťan by to měl vědět ještě více.

Člověk osvícený Božím slovem nahlíží, že věci mají dvojí tvář, jednu viditelnou, druhou skrytou (ta je větší, bohatší). Např. odmala víme, že chléb je nám potravou a slunce je zdrojem života, ale pak jsme objevili druhou úroveň: chléb i slunce jsou darem Božím.

Beracha vidí vše jako dar od Dárce a dobrořečí Dárci.

Modlitba dobrořečení nám není povinností, ale radostnou potřebou (tak jako pozdrav, úsměv …). Vychází z našeho žasnutí a vděčnosti nad dobrotou Boha, je vyznáním našeho královského postavení před Bohem.

Izraelité (my k nim smíme patřit) svým životem chtějí oslavit Boha. Dokonce dobrořečíme Bohu, i když nás potkává něco zlého. Ne proto, že bychom se těšili z utrpení, ale navzdory nouzi neochvějně doufáme v záchranu, v naplnění Božího království – to bude krásnější než naše pozemské přebývání a bude bez konce.[6]

6 Podobně někteří lidé třeba za války obětavě a nezištně položili svůj život pro svobodu své země.

Srv. židovskou modlitbu „V případě nemoci“ a „Při umírání“.[7]

7 V případě nemoci

„Ve své slabosti se obracím na tebe, Hospodine, protože jsem dílem tvých rukou. Tvá síla a tvá odvaha jsou v mém srdci a tvá léčebná síla je v mém těle. Buď vůle tvá obnovit mé zdraví. Má nemoc mě naučila, co je důležité a co nedůležité. Vím, jak jsem závislý na tobě; naučily mě to bolest a utrpení. Až budu vyléčen, nechci nikdy zapomenout na toto drahé poznání.

Posil mě, Hospodine, a ochraň mě svou láskou. Vyleč mě, a budu vyléčen; zachraň mě a budu zachráněn.

Chvályhodný jsi, Hospodine, jenž je věrný a milosrdný léčitel.“

Při umírání

Umírající, když cítí, že se blíží jeho smrt, má pronést toto vyznání:

„Vyznávám před Tebou, Hospodine, Bože můj a Bože mých otců, že jak mé uzdravení, tak i má smrt jsou v tvých rukou. Buď vůle tvá, abys mě uzdravil úplným uzdravením, avšak jestliže je má smrt tebou již pevně určena, přijmu ji v lásce z tvých rukou. Ať je má smrt usmířením se všemi hříchy, přestoupeními a poklesky, kterými jsem před tebou vinen. Poskytni mi hojnost štěstí, jež je vyhrazeno pro spravedlivého. Dej mně poznat stezku života: v tvé přítomnosti je plnost radosti, po tvé pravici je věčné blaho.

Ty, jenž jsi otcem sirotka a zastáncem vdovy, ochraňuj mé drahé, neboť má duše je částí duše jejich. Do tvých rukou svěřuji svého ducha, můj Spasiteli, Hospodine, Bože věrný. Amen, amen.“

Kdo umí dobře mluvit o Bohu a o lidech, přijal novou kulturu života. Povyšuje svůj život: správně darů užívá, objevuje svou cenu a úmysl Dárce.

Být obdarován je zážitkem. Úžas nad Boží přejícností vede židy i nás k vděčnosti a děkovné modlitbě.

Ježíš celý svůj život označil za berachu (dobrořečení): „Otče, já jsem tě oslavil na zemi, když jsem dokonal dílo, které jsi mi svěřil.“ (J 17,4)

(Chvalozpěv „Sláva na výsostech Bohu“ je naší vzorovou modlitbou dobrořečení: chválíme Boha, oslavujeme ho, děkujeme mu …)

Dobrořečení nad Božím slovem
(druhý stupeň modlitby)

Malý slovníček – abychom si rozuměli

Zákon – používaný v našich překladech Bible – je matoucím slovem.

Někdy nahrazuje slovo Tóra, což znamená Učení, nebo Smlouvu (manželskou) Hospodina se svým lidem. Někdy nahrazuje Tradici otců.

Výrazy Starý a Nový Zákon ponižují Boží slovo Hebrejské bible – ta je dodneška cenná a platná (srv. Mt 5,18).

Novum testamentum je nedobrým latinským překladem řeckého výrazu kainé diathéké – z hebrejského berít chadášá – Nová (manželská) smlouva.

V našem jazyce „zákon“ znamená něco úplně jiného než „smlouva“. Potřebujeme přesné a pečlivé rozlišení, které nám bohatství češtiny umožňuje.

Euangelion je řecký překlad aramejského besoreta – znamená zvěstování, oznamování dobré zprávy.

Ješua znamená Zachránce.

Mašíách znamená Pomazaný (ve smyslu vonící po Bohu), do řečtiny přepsáno Christos.

Mesianismus je očekáváním Mesiáše.

Český výraz apoštol (řecky apostolos) je dnešním lidem nesrozumitelný (nejen lidé z ulice neznají jeho smysl), apostellein znamená poslat. Proč neříkáme vyslanec Ježíšův? Protože by nás to zavazovalo?

Slova spasení a vykoupení jsou dnes nesrozumitelná. Zavání pasivitou, při léčbě je zapotřebí spolupráce pacienta s lékařem, podobně je při vyučování nezbytné úsilí učedníka a studenta.

Vykupitel – goel vykupoval příbuzného, který upadl do otroctví nebo zajetí, vykupoval jeho pole nebo nemovitost, půjčoval bezúročně peníze, byl mstitelem krve (usmrcoval vraha), ženil se s bezdětnou vdovou bratra … Byl zachráncem, zastáncem a osvoboditelem.

Jan Baptista nekřtil, ale pouze ponořoval („Já vás jen ponořuji do vody“, i Ježíše ponořil do Jordánu. Ježíš nebyl pokřtěn.

Mesiášovým ponořením do Ducha Božího a do ohně se stáváme kristovci (učedníky Ježíše).

Ježíšovu výzvu obraťte se jsme nešťastně nahradili výrazem čiňte pokání.

Sv. Jeroným řecké metanoeite (obraťte se k Bohu, změňte smýšlení k nápravě) přeložil jako penitemini (trestejte se, mučte se). Od té doby se v oficiálních církevních textech tento výraz stále používá.

Přikázání je zavádějícím výrazem. Písmo mluví o pokynech (micvot). Rozkazuje se vojákům, otrokům, pachatelům. Milovat druhého nelze přikázat. V rodině se nepřikazuje. Rodiče nám řekli: „Na stole se nesedí“ (vysvětlili proč) a stačilo to.

Bůh s námi mluví

Když jsme se narodili, začali jsme se rozhlížet kolem sebe. Až později jsme se naučili mluvit.

Prvním zdrojem našeho bohatství je krásný svět, darovaný nám Stvořitelem. Druhým zdrojem bohatství je Boží slovo.

Izraelité si od začátku velice považovali, že s nimi Hospodin mluví. Začali se učit pracovat s Božím slovem a samozřejmě mu za ně dobrořečí.

Hebreové byli původně barbary mezi velkými říšemi s velikou kulturou. Řekli si: „My se nebudeme věnovat stavbám, ale stavitelům, a stavitelé budoucnosti jsou naše děti.“

Už po staletí před Kristem se většina malých kluků učila číst. Bible se Izraelitům stala slabikářem, čítankou a učebnicí Boží moudrosti. Izraelité jsou lidem Knihy. Tóra znamená Učení.

Židé vyznávají: „Naše existence stojí na studiu Tóry, budování rodiny a slavení soboty.“

Hospodin jim nabídl: „Naučím vás rozpoznávat dobro od zla, spravedlnost od nespravedlnosti, naučím vás, jak budovat dobré vztahy s druhými a jak rozpoznávat charakterní lidi od podvodníků a lidí nebezpečných. Jak žít, aby druhým lidem bylo dobře s vámi, a vám s druhými.“[8]

8 Židé žili 19 století bez vlastního území, policie, armády, nesměli vlastnit a nosit zbraně, byli často vystavení nenávisti a pogromům. V šesti milionech povražděných Hitlerem skončil pak výkvět evropského židovstva. Přesto mezi jinými národy nepoměrně vynikají v mnoha lidských oborech, vědě a kultuře. I to, že po 19 stoletích získali svůj stát na území, které kdysi dostali od Hospodina, je v dějinách národů ojedinělé. Kde jsou veliké kultury dávnověku a kde jsou Izraelité? Čím to je?

Židovské děti se od pěti let, kdy už umějí číst, učí skrze pokyny Tóry rozpoznávat dobro od zla, spravedlnost od nespravedlnosti a jak budovat vztahy s lidmi i s Hospodinem. Už ve třinácti letech kluci a ve dvanácti děvčata procházejí zkouškou dospělosti. U jiných národů byl mezi muže přijat mladík, který ulovil určité zvíře, nebo skácel strom a otesal ho na kládu, nebo zoral kus pole. Izraelský kluk (dnes i děvče) přečtou určitý text z Tóry (text je bez mezer mezi slovy a nemá samohlásky), vyloží jeho smysl a pak jsou zkoušeni, zda rozumí smyslu pokynů (přikázání) Tóry. To je veliký intelektuální výkon. Kdo projde zkouškou, přijímá odpovědnost za své jednání ve společnosti i před Hospodinem.

Písmo je jedinečným pokladem náboženské kultury. Je určené všem lidem, nejen kněžstvu a klášterníkům. Ježíš uměl učit i ty, kteří tenkráte neuměli číst, např. ženy.

Synagogy byly původně zároveň školami. Dva tisíce let před Komenským Izraelité uměli číst a každou sobotu naslouchali vyučování slovu Božímu. Ježíš měl ke svému vyučování patřičně připravenou půdu. Ježíšovi učedníci už ve třinácti letech složili zkoušku základního vzdělání. Od té doby mohli předčítat Písmo při bohoslužbách. Od třiceti let mohli muži kázat na texty proroků (na texty Tóry kázali jen muži s rabínským vzděláním) a také mohli být pověřeni veřejně soudit spory. (I Ježíš byl vícekrát žádán o obě tyto služby.)

Synagogy většinou nebyly honosné. Ježíš učil a modlil se kdekoliv. 90 % náboženského života židů se odehrává v rodině.

My jsme po staletí zakazovali lidem číst Bibli. Všeobecné školství u nás začalo až za Marie Terezie. Místo stavění honosných katedrál, kostelů a církevních paláců jsme měli zakládat školy a učit, jak porozumět Písmu.[9]

9 V české katolické církvi s velkým vypětím udržujeme památky s drahým církevním provozem. Kvůli cennému mobiliáři máme kostely zamčené. Vymstila se nám neposlušnost vůči Božím pokynům o životě s Bohem. Ideologické požadavky: „Bohu jen pravé zlato, jen pravé perly …“, jsou pohanské, opovážlivé a klerikálně zištné. Ptejme se Boha, čím jej můžeme uctít.

Hospodin svá slova nechal zapsat, a tak máme zachováno jeho vyučování „z první ruky“. Skrze své proroky bděl nad nepokroucením svých slov (většina vládců v dějinách zneužila náboženství k vytvoření své náboženské ideologie k ovládání poddaných).

Od Řeků jsme se naučili výtečnému způsobu uvažování k poznávání světa, vědě. Od Římanů jsme převzali systém práva, ale škoda, že jsme od židů nepřijali způsob biblického myšlení.

Boha nelze změřit, zvážit ani popsat teologickými definicemi. Biblická řeč používá více poezie, která je přesnější než řeč prózy. Vyžaduje přesné myšlení stejně jako ve světě vědy.

Pro chemii je důležité vědět, že voda je H_2O a hoření je okysličování, ale máme-li žízeň nebo sedíme-li s přáteli okolo ohně, vyjadřujeme se jinak. Pohlazení je fyziologicky „dotyk dvou tkání“ a polibek je „dotyk dvou sliznic“. Taková výpověď by byla strašná.

Josef Hermach, velice vzdělaný teolog, nám na fakultě řekl: „Naše teologie je jako vybroušený briliant … – ale láčkovec je živý“.

Když jsem četl Hospodinovu odpověď Mojžíšovi: „Jsem, který jsem“, a četl úvahy teologů, bylo to studené, bez vůně, chuti a jiskry. Ale dosadíme-li si za slova k Mojžíšovi: „Navždy pro tebe jsem a budu otevřenou Náručí“, jsme uneseni.

Přijde-li se k nám přitulit větší děcko, můžeme mu říci: „Mám tě velice rád, ale Bůh nás má ještě mnohem víc rád než já tebe.“

Těší nás, když se nám něco pěkného podaří, uvaříme-li dobré jídlo, vypočítáme-li správně náročný matematický příklad, ale úplně jiným zážitkem je srdečné setkání těch, kteří se mají rádi.

Milostný dopis

První dopis děvčeti, které jsem měl rád, jsem nadepsal: „Milá Boženko“, a podepsal jsem se: „Tvůj Václav“. Netrpělivě jsem vyhlížel odpověď. Také odepsala: „Milý Václave … a Tvá …“

Byl jsem štěstím bez sebe, ale ptal jsem se, zda ta slova myslí stejně jako já.

Zkoumal jsem i další její dopisy, abych poznal, co je za jejich slovy a pod vlastním textem. Tak čteme poezii, snažíme se poznat řeč autora a porozumět jeho sdělení.

Škoda, že mně nikdo neřekl, že máme podobně naslouchat slovu Božímu.

Ale časem, když jsem byl při četbě Písma okouzlen řadou důvěrných vyznání Hospodina k Izraeli nebo k biblickým osobnostem, troufl jsem se ptát, zda ta krásná slova smím vztáhnout také na sebe, přijmout je osobně. Pomohla mi k tomu Boží štědrost krásy světa a života a ujištění těch, kteří byli v objevování Boha pokročilejší.

Tak jako žasneme nad krásou přírody, básní a výtvarného umění, tak, a ještě víc, jsem okouzlen některými slovy Písma, některými biblickými výklady a některými modlitbami.

Už v semináři jsem si začal vypisovat krásná a strhující vyznání Hospodina k nám.

Židovská moudrost říká:

„Moudrý je ten, kdo ví, že jeho cena není v jeho výkonu,

ale v pozornosti, kterou nám věnuje Bůh.“

Nikdo o nás nepečuje v takové míře jako Hospodin.

Nikdo o nás nemluví tak krásně jako Hospodin.

Každému z nás – osobně – Bůh říká řadu krásných vyznání.

V každém věku, a trvale, se máme nechat vymazlovávat od Boha.

Později jsem si ta Boží milostná vyznání pojmenoval: „Kapky pro růst zdravého sebevědomí křesťana“ a nabízel je těm, kteří toužili zakoušet přátelství Tvůrce a Přítele.

Ex 34,6 // Dt 26,18–19

„Jsi má milovaná dcera, milovaný syn.“ (Srv. Lk 3,22; J 15,9)

Ž 139,1–18.23–24 // Mdr 11,21–26

Iz 49,14–16a // Iz 43,1–3.4a.5a.11.13

Iz 41,8–10.13–14

Oz 2,21–22 // Oz 11. kap.

J 1,1–12 // 1 J 3,20

Ex 19,4–6a // Ž 8

Návod k použití:

Denně číst jedno vyznání, promýšlet je i v dalších dnech, a pokorně přijmout pro sebe, jako velkorysý a nezasloužený dar.

Až se ti ta slova stanou důvěrně známá, věnuj se dalšímu textu.

Všímej si a vypisuj si další krásná místa z Písma (např. z Písně písní, z J 14. až 17. kap.)

K porozumění Bibli potřebujeme také vědět, že je knihovnou spisů z různých dob a literárních druhů. Poznat v nějaké míře myšlení tehdejší doby a poněkud jiné kultury, než je ta naše. Potřebujeme znát míru hodnověrnosti Bible a další informace.

Porozumět matematice, chemii nebo psychologii je pracné a mluvit o nich není nic samozřejmého. Porozumět v nějaké míře Bohu je možné, ale mluvit o něm je teprve velikým uměním.

Viktor Frankl (zakladatel logoterapie) vyprávěl: Holil jsem se v koupelně, když přišla osmiletá dcera a ptala se: „Tatínku, proč říkáme, že je Bůh milosrdný“? – „No, měla jsi spalničky“, řekl jsem jí, „a Bůh tě z nich uzdravil.“ – „Ale předtím je na mě poslal“, odpověděla mně dcera.

Jsme vděční dobrým spisovatelům za bohatství, o které se s námi ve svých knihách rozdělili. Tím více dobrořečíme svatopiscům za jejich odvahu a poznávání Boha.

Největší klenot

Izraelité si při modlitbě váží na čelo a na levou ruku tfilin (modlitební krabičku). Uvnitř schránky jsou napsána slova: „Slyš, Izraeli, … Hospodin je pro tebe Jedinečný, proto ho miluješ v celém svém srdci a v celé své duši.“

To je vyznání vděčnosti a důvěry k Bohu.

V Talmudu na to učenci reagují a říkají, že i Hospodin nosí tfilin, který obsahuje vyznání: „Kdo je jako ty, Izraeli, jedinečný národ na zemi?“

„Tys mě, Izraeli, učinil Jedinečným na světě,“ vyznává Hospodin, „proto i já vás učiním zvláštním ve světě.“[10]

10 Rodiče z lásky touží po dětech. Ti, kterým nejsou děti dopřány, jsou nešťastní, protože se nemají komu dávat. Bůh říká: „Mám vás rád, bez vás, mých dětí, bych byl jen stvořitelem medvědů, mravenců a kopretin.“

Izraelité o sobotách a o Velikonocích čtou Píseň písní. V ní nevěsta, unešená z lásky ženicha, vyznává: „Já jsem svého milého a můj milý je můj.“ (Pís 6,3)

Tato biblická poetická vyjádření jsou mnohem a mnohem větší a krásnější než naše teologické výpovědi.

Škoda, že jsme místo pozvání k objevnému a celoživotnímu studiu Písma dali našim lidem jen Katechismus a církevní právo.

Nahlédnout do způsobu práce židů s Písmem je převratné.

Královským způsobem vyjadřování v Bibli je příběh a podobenství.

Ježíš nás vyučuje názorně: „Jdete s dětmi prvního stupně před žněmi na obilné pole. Zeptejte se jich, kolik si myslí, že z jednoho zasetého pšeničného zrna vyroste stébel. Pak jim ukažte, jak opatrně odkrýt hlínu okolo kořínků jednoho trsu obilí.

Děti objeví staré vyžilé zrno. Potom spočítají, kolik stébel z jednoho zrna vyrostlo. A nakonec vydrolí zrna ze všech klasů jednoho trsu a spočítají úrodu.“

Děti budou překvapeny z toho, co bylo dosud skryto jejich zraku.

(Tím hledání, co je za naším zrakem, nemusí skončit, některé děti třeba později budou dál a dál zkoumat, co zázračného je v hlíně, informace v zrnu a jeho program, živiny v obilí, procesy trávení naší potravy atd. atd.)

„Přečtěte dětem“, říká Ježíš, „mé podobenství o pšeničném zrnu a vysvětlete jim, jak dříve vypadalo pole, podmínky a překážky růstu obilí. Připojte k tomu můj výklad podobenství. Do smrti si děti budou pamatovat tuto exkurzi na poli a smysl mého podobenství o rozsévači. Někteří se možná rozhodnou k hledání, jak získat co největší úrodu z Božího slova, z mého vyučování.“

Zkouším-li se ptát lidí, co je Ježíšovo „království Boží“, nedostávám odpověď. A přece Ježíš už jen v řadě podobenství o Božím království učí.

Podobenství je modelem. Všichni lidí v Ježíšově době znali, jak se pěstuje obilí, odmala viděli, jak maminka mele mouku, zadělává těsto a peče chleba, jak rybáři loví ryby a spravují sítě, jak se staví dům … Biblické vyučování je nápadité, zajímavé, objevné a praktické.

Potřebujeme být uvedeni do biblického myšlení a čtení Písma. To je důležitější a ještě zajímavější než výtvarná výchova ve škole a univerzita třetího věku.

Potřebujeme poradit, jak číst Bibli. Knihy v naší knihovně nečteme zleva doprava. Jako dětem v rodině nejprve poskytneme důvěryhodné prostředí a věrnou péči, tak máme nejprve číst první dvě kapitoly knihy Genesis. Tvůrce nám v nich vypráví, kým pro něj jsme a kým je on pro nás.

Každý máme vědět, kolikrát si Bůh pochválil své dílo: „Bůh viděl, že je to dobré.“

A kolikrát nám už na začátku požehnal. (Požehnání od Boha obnáší Boží péči a její přísliby. Jako žijeme z dobrého dětství – pokud nám bylo rodiči dopřáno –, tak máme žít z jistoty Boží přízně. Nikdy od ní Bůh neodstoupil.)

Pak máme číst příběhy Abraháma a praotců, potom příběh Mojžíše. O velkorysé smlouvě Hospodina s lidmi a o jejím obnovování, když lidé Hospodina zradili.

Poté čtěme třeba Píseň písní. (Mnozí Izraelité ji pokládají za nejkrásnější knihu Písma.)

3.–11. kapitolu První knihy Mojžíšovy nemáme číst dříve, než dojdeme k poznání Božího přátelství k nám. Až když se neodbytně ptáme, kde se bere zlo, a až budeme silně hledat, jak se zlu vyhnout a neopakovat selhání svá a našich předků. Pak se dozvíme o příčinách čtyř typů hříchů, které stále znovu a znovu opakujeme.

Ježíš jednou řekl: „Neobrátíte-li se a nebudete-li jako děti, nevejdete do Božího království.“ (Mt 18,1n) Děti se ptají, chtějí být velké, chtějí růst. Biblické vyučování předpokládá naše ptaní se: „Proč?“

Máme se ptát, co Bůh míní slovy: „Budeš žehnat svým dětem“. „Boží království se přiblížilo“. „Blahoslavení chudí“ …

Naše maminky se ptají dětí, vracejících se ze školy: „Jaké jsi dnes dostal známky?“ Ale židovská maminka se ptá: „Podařilo se ti dnes položit učitelům dobré otázky?“

Otázka otvírá dveře odpovědi.

Bible byla napsána v jiné době, v jiné kultuře, s jiným typem přemýšlení. Porozumět úmyslu autora dá práci, ale je to možné. Je dobré mít dobrého průvodce Písmem.[11]

11 Průvodce na zámku nám řekne: „Tento barokní sekretář je vykládán slonovinou, želvovinou, ebenem a perletí. A má 42 zásuvek. Na obraze proti oknům vidíte Marii Terezii Bourbonskou, namaloval ji Francisco Goya v roce 1783. V rohu je japonská váza z 12. století.“

Bez průvodce poznám barokní sekretář, i čím je vykládán, a pokud budu mít možnost, mohu spočítat jeho zásuvky, objevím-li i ty tajné. Na váze poznám výjevy, ale nerozpoznám, zda je váza čínská, japonská, korejská nebo vietnamská, natož z kterého století pochází. Na obraze vidím jen dámu na koni, ale pokud jsem nikdy neviděl podobu Marie Terezie Bourbonské, nepoznám ani, že jde o královnu.

Průvodce mi poví, kdo byli její rodiče, že pobývala na Pražském hradě atd.

Přemýšlivým lidem – kterým někdo pomohl objevit krásu Bible – se časem dostane velikého porozumění sobě, druhým lidem a Bohu. Není nic většího než Bůh a my můžeme v nezanedbatelné míře porozumět jeho názorům, postojům a jeho vztahu ke stvoření.

Malé děti nemají představu o vnitřním světě rodičů, ale postupně svět dospělých poznávají a vstupují do něj. Podobně je to s naším hledáním porozumění Bohu. On sám do nás vložil touhu po poznání a vybavil nás velikou výbavou, rozumem počínaje …

Před léty jsme založili „společenství chlapů“.[12]

12 Zajímá nás spiritualita mužů, chceme být odpovědnými muži, dobrými manžely, otci, občany, případně křesťany. Máme své webové stránky:
chlapi.cz, svou konferenci, pořádáme akce k prohloubení mužské spirituality, setkáváme se ve skupinkách.

V r. 2005 jsem jim řekl: „V základním a odborném vzdělání máme – oproti našim předkům – nebývalou úroveň, ale v porozumění Písmu je naše poznání nedostatečné.“[13]

13 Naše krásné kostely a zámky stavěli zedníci znalí svého řemesla, ale neuměli číst a psát. To uměl stavitel, který s nimi na stavbě pracoval. Dnešní zedník má 9 let základního vzdělání a 3 roky odborného.

Možnosti máme dříve nevídané. Pokud byste chtěli, mohu vám posílat poznámky k biblickým textům nedělní liturgie. Vyšetříte si jednu studijní hodinu týdně?

Mám vyzkoušené, že je lepší věnovat Písmu jednu hodinu týdne než 10 minut denně. Sám jsem jako přežvýkavec, napasu se a pak si přežvykuji. K dobrému filmu se také v myšlenkách vracíme.

Jiné vzdělávací kurzy draze platíme, ale k biblickému vzdělávání potřebujeme jen zájem a důslednost. Vytrváme-li v této práci 10 let, a to není až tak dlouhá doba, můžeme získat klíč k porozumění Bohu. Kdo projde pěti sty vyučovacími lekcemi, ten už se domluví.

Od r. 2006 zájemcům Poznámky posílám.

Izraelité si Písma velice váží. Už v první větě ranní modlitby dobrořečení za slovo Boží každodenně říkají:

„Pravdivé a jisté, pevné a trvající, přímé a stálé, milované a milé,

drahocenné a příjemné, úctyhodné a mocné, dané a přijaté,

dobré a krásné je pro nás toto slovo navěky a navždy.“

Za každým slovem stojí jejich úžas, obdiv, vděčnost – a pečlivost v řeči, žádné slovo tam není laciné. (Rád se k tomuto vyznání přidávám.)

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Vystup na horu.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.