Podzemí

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.mf.cz

www.albatrosmedia.cz

Robert Macfarlane

Podzemí – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2022

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Je tma tam v hloubi,

kde prorůstá vlasy tráva?

Je tma pod zemí v říši nicoty?[1]

Helen Adam, „Down There in the Dark“, 1952

Prázdno se přesouvá na povrch…[2]

Advances in Geophysics, 2016

1 Helen Adam: „Down There in the Dark“, A Helen Adam Reader, ed. Kristin Prevallet (Orono, ME: National Poetry Foundation, 2007), s. 34.

2 Advances in Geophysics, ed. Lars Nielsen, vol. 57 (Cambridge, MA: Academic Press, 2016), s. 99.

Být v krajině

Václav Cílek

Málem to dopadlo jako v aforismu připisovaném Oscaru Wildovi, který psal recenze jenom na knihy, které nečetl. Nejdřív jsem knihu nemohl sehnat, pak mi nakladatel poslal soubor, který jsem nemohl otevřít, tak jsem si knihu konečně stáhl z kazašského pirátského webu, ale ve formátu, který se podařilo otevřít až pravděpodobně legálnímu indickému softwaru, který – jak jsem si nalhával – ještě voněl Gangou. Celou dobu jsem přemýšlel, jak mám tuto předmluvu napsat. Lovil jsem z paměti útržky rozhovorů, kdy jsme si na naší chalupě ve Lhotě u Dřevčic s Robertem Macfarlanem o podzemí či podsvětí vyprávěli, ale místo toho mi v paměti utkvělo jen několik detailů a každý z nich považuji za důležitý.

Robert tehdy přinesl z cesty po anglickém pobřeží oválený pazourek. Když jsem jej vzal do ruky, připomněla mi struktura na jeho povrchu lidskou tvář. Oba jsme byli překvapeni. Jako bych ani nedostal darem pazourek, jako by do hlubin hercynského lesa doputovala nějaká mýtická bytost ze staré dobré Anglie. Podobné kameny s sebou nosili mezolitičtí lovci, s jejichž stopami se Robert potkával mezi pravěkými mohylami na odlesněných anglických pláních. Na celé věci byl nejvíc pozoruhodný instinkt, s jakým téměř bez prohlížení a uvažování vybral právě tento kámen.

Začínal jsem si uvědomovat, že jeho mysl podobně jako u bardů či čarodějů z Mabinogi putuje složitými podzemními cestami a nebloudí přitom. Možná si občas zajde, ale neztratí se. Podobá se vláknu houby, které spojuje dva různé stromy. V přírodě se toto spojení dá dokázat pomocí radioaktivního izotopu uhlíku, ale v Robertově případě bych nejbližší analogii našel ve skrývající se (skryté?) logice keltských příběhů, jak je třeba koncem 19. století zaznamenal Joseph Jacobs. Podobný způsob myšlení bychom našli u W. B. Yeatse, ale s Robertem jsme se shodli, že jeho a nejspíš i moje psaní by nebylo v této podobě možné bez knih W. G. Sebalda, zejména jeho Saturnových prstenců.

Ještě mi to nedá, abych neupozornil na jeden významný zdroj současného, ale hluboko do minulosti zakořeněného uvažování o krajině – jsou jím knihy archeologa Richarda Bradleyho, který zkoumal kamenné kruhy, posvátné studně, lomy na kámen a způsoby, jakým se generaci po generaci dědí úcta ke krajině.

Další pozoruhodný moment jsem zažil, když se Robert vracel z celodenní cesty kolem Vlhoště, a to ve stavu intoxikace krajinou jako velmi klidný, velmi naplněný poutník tlumící svoji mykorhizní zář. Jak scházel k naší chalupě, která leží na dolním konci vísky, musel projít kolem několika velkých, rozkvetlých lip, které voní jinak než cokoliv v Anglii. Na chvíli pár větami evokoval vůni anglického pobřeží, aby zdůraznil, v jak smyslově odlišném světě se ocitl. Působil přitom tak pěkným, vyrovnaným dojmem, jaký bychom spíš čekali u babičky Boženy Němcové, která s venkovem srůstala celá desetiletí.

A ještě jedna poznámka. Když začínal psát, tak knihkupci nevěděli, kam mají jeho knihy zařadit. Pak někdo vymyslel přihrádku „Psaní o krajině“, která se během těch víc jak dvaceti let začala zaplňovat dalšími jmény, až vznikl – či spíš byl rozeznán – nový literární obor, který bez problémů vysledujeme k Williamu Wordsworthovi či ještě hlouběji (do historie). Angličané mají silnější vztah k zemi než ostatní národy, v tom se jim Češi asi podobají nejvíc, a tak čekám, že zatímco dnes si u nás Robertových knih všimne jen znalec, po letech se stanou stejně klasickými tituly jako třeba knihy Johna Muira.

Robert Macfarlane je profesorem literatury v Cambridge. Hodně četl a hodně chodil po krajině. Zajímaly jej staré cesty, poutníci, život v horách, cesty kolem moře, ale také se musel věnovat svému povolání a studentům a donekonečna vysvětlovat motivy, struktury a styly psaní.

Jak jsem už říkal, dívám se na něj jako na keltského barda s mimikry sice velice přirozeného, ale jinak úctyhodného profesora na jedné z nejslavnějších univerzit světa. Jeho knihy nás mohou bavit nebo zavádět do témat, jakými jsou příroda, osud této civilizace či dokonce antropocén, ale snad jen literáti postřehnou, jak silně a jednoduše jsou spjaté s celým esejistickým a venkovským proudem anglické literatury, jako kdyby někdo přepsal hudbu Ralpha Vaughana Williamse do slov. Vyrostl do nenápadné velikosti, jakou si nejspíš ani nepřál, protože mu stačilo být v kontaktu s dobrými slovy, chodit po starých cestách, občas se ponořit pod zem a pak nechat zaznít tomu, co jej oslovilo.

SÍŇ PRVNÍ

Cesta do podzemí vede rozpolceným kmenem starého jasanu.

Pozdně letní vlna veder, těžký vzduch. Nad luční travou se ospale motají včely. Zlato obilí, zeleň čerstvě posečeného sena, čerň havranů na strništích. Někde dole hoří neviděný oheň, kouř stoupá ve sloupci. Dítě pouští kameny do kovového kbelíku, jeden po druhém, klink, klink, klink.

Cesta vede pěšinkou mezi poli, na východě kolem pahorku vroubeného linií devíti oblých mohyl vystupujících ze země jako obratle. Tři koně v pableskujícím oblaku much stojí nehybně, jen tu švihnou ohonem, tu zaškubnou hlavou.

Přes schůdky ve vápencové zídce a podél potoka k propadlině zarostlé mlázím, z níž vyrůstá starý jasan. Jeho koruna se rozpíná k obloze do povětří. Dlouhé větve se sklánějí k zemi. Kořeny sahají hluboko pod zem.

Vlaštovky vytáčejí křivky a střemhlav se vrhají k zemi, pírka se blýskají. Ve střední výšce křižují jiřičky. Nahoře letí na jih labuť, je slyšet vrzání křídel. Ten vrchní svět je nádherný.

U paty jasanu se kmen štěpí a tvoří hrubou puklinu, širokou zrovna tolik, aby do vykotlaného srdce stromu mohl vejít člověk – a z něj se spustit do temného prostoru otevírajícího se pod zem. Okraje pukliny jsou oblýskané od těch, co tudy prošli dříve, co starým jasanem vstupovali do podzemí.

Pod jasanem se rozprostírá labyrint.

Dolů mezi kořeny do kamenné průrvy, prudce klesající hluboko do země. Barvy se redukují na odstíny šedé, hnědé, černé. Zavane tu chladný vzduch. Nad hlavou pevná skála, čirá hmota. Povrch si už téměř nelze vybavit.

Chodbou dál; bludiště se rozšiřuje. Po stranách se stáčejí boční pukliny. Je těžké udržet směr. Prostor se chová podivně – a stejně tak čas. Čas se tady v podzemí pohybuje jinak. Zhušťuje se, slévá, plyne, kvapí, zpomaluje.

Chodba zahne, zahne znova, zúží se – a vyústí v překvapivém prostoru. Další kroky vedou do síně. Zvuk se teď ozývá dunivě, rezonuje. Stěny vypadají na první pohled holé, ale pak se stane cosi mimořádného. Na kameni se začnou odehrávat výjevy z podzemí, navzájem vzdálené v čase, ale propojené ozvěnami.

V jeskyni krasového srázu lidská postava nasaje do úst okrový prach, opře levou ruku o stěnu jeskyně – prsty roztažené, palec vně, dlaň na chladné skále – a pak rázně rozprskne okr na hřbet ruky. Objeví se oblak prachu – a když se ruka zvedne, zůstane po ní přízračný otisk, okolní kámen se zbarvil okrem doruda. Ruka se přesune, postava vyfoukne další dávku prachu a po ní zůstane další bledý obrys. Otisky překryje kalcit a zafixuje je. Přetrvají více než 35 000 let. Co asi zaznamenávají? Radost? Varování? Umělecké dílo? Život v temnotě?

V mělké písčité půdě severní Evropy před nějakými 6000 lety je tělo mladé ženy – zemřela při porodu spolu se svým synem – jemně položeno do hrobu. Vedle ní spočívá bílá peruť labutě. Na křídle pak tělíčko jejího syna, takže je dítě ovinuté smrtí nadvakrát – jednou labutími pery, jednou pažemi matky. Na místo jejich odpočinku navrší jiní oblou haldu země: hrob se ženou, dítětem a labutím křídlem.

Na středomořském ostrově tři sta let před založením Římského impéria kovář dokončí návrh stříbrné mince. Na jejím líci je čtvercový labyrint s jediným vchodem na horním kraji a spletitou cestou do středu. Stěny labyrintu – tak jako okraj mince – jsou lehce vystouplé a nablýskané. Ve středu labyrintu je vyrytá postava netvora s býčí hlavou a lidskýma nohama: Minotaurus, čekající v tmách na to, co přijde.

O šest set let později mladá žena sedí malíři portrétů v Egyptě. Oblékla se pro tuto příležitost co nejkrásněji. Má husté tmavé obočí a široké tmavé oči, skoro černé. Vlasy má stažené z čela kovovou čelenkou se zlatou perličkou navrchu a je zahalená do zlatého šálu s broží. Malíř pracuje s horkým včelím voskem, lístkovým zlatem a barevnými pigmenty, vrství je na dřevo. Vytváří pro mladou ženu posmrtný obraz. Až zemře, bude obraz zabalen do pruhů plátna použitých k mumifikaci jejího těla tak, aby nahradil její skutečnou tvář. Zatímco tělo pod obaly zetlí, podobizna nezestárne. Je dobré vyřídit takové věci včas, když člověk nejvíc kypí životem. Tělo té ženy bude uloženo v nekropoli – městě mrtvých vybudovaném u vstupu do propadliny v poušti, v podzemní komnatě vyzděné vápencem a pokryté tabulemi křemence, které mají odradit vykradače hrobů, nedaleko krypt, jež obsahují mumifikovaná těla více než milionu ibisů.

Pod náhorní plošinou v jižní Africe koncem devatenáctého století se horníci sunou míle dlouhým úzkým tunelem – v té době vykopaným hloub pod povrchem než jakékoli jiné důlní dílo na Zemi – a těží rudu z hlubinného zlatého ložiska. Někteří z tisícovek mužů, kteří se do oblasti přistěhovali za prací, brzy zahynou v závalech a při nehodách. Další zemřou pomalu na silikózu způsobenou tím, jak v té vražedné temnotě rok za rokem vdechují prach z horniny. Pro korporace, které důl vlastní, a trhy, které stojí za jeho vznikem, je tu lidské tělo víceméně postradatelná komodita: malý, nekvalifikovaný těžební nástroj, jejž lze nahradit, když selže nebo se opotřebuje. Ruda, kterou muži vynášejí na povrch, se drtí a taví, a výsledné jmění skončí v kapsách akcionářů v dalekých zemích.

V jeskyni v podhůří indického Himálaje, nedlouho po rozdělení Britské Indie na Indii a Pákistán, mladá žena medituje šestnáct hodin denně po dobu pětasedmdesáti dnů. Sedí při meditaci jako zkamenělá, až na ústa, která se pohybují, jak odříkává mantry. Vychází nejčastěji v noci; když je jasno, je vidět Mléčnou dráhu, rozlévající se oblohou nad vrcholy hor. Žena žije z vody, kterou si nabírá do dlaní z posvátné řeky, a z nasbíraného ovoce a bobulí. Mantry, samota a tma přinášejí vjemy, které jsou pro ni nové, a ona zažívá hlubokou změnu perspektivy. Když konečně své poustevnictví ukončí, připadá si nesmírná jako nebe, stará jako hory, neohraničená jako hvězdné světlo.

Před třiceti lety chlapec a jeho otec špičkou kladiva vypáčí prkno z podlahy domu, který mají brzy opustit. Vyrobili ze sklenice od marmelády časovou kapsli. Kluk do sklenice uložil různé předměty a zprávy. Litinový model bombardéru. Obrys levé ruky nakreslený červeným inkoustem na prázdném papíře. Popis sama sebe pro nálezce – na svůj věk jsem dost vysoký, hodně světlé vlasy, skoro bílé. Nejvíc se bojím jaderné války – napsaný tužkou na stránce ze sešitu. Zastavené hodinky se svítícími ručičkami a ciferníkem, které rád bere do dlaní, aby viděl, jak čísla září. Nasype do sklenice hrst rýže pro absorpci vlhkosti, pevně zašroubuje mosazné víčko, uloží ji do skrýše a znovu prkno zatluče.

Hluboko v nečinném vulkánu nad zlomem v zemské kůře, kterému se říká Ghost Dance, vznikla síť tunelů. Přístupové šachty se svažují napříč vrstvami a vyrovnávají se v úložné zóně, uspořádané do sítě umisťovacích chodeb. Záměrem je do těchto chodeb pohřbít vysoce radioaktivní jaderný odpad: kapsle radioaktivního uranu obalené železem a pak mědí, zakopané nad zlomem Ghost Dance, aby si tu v následujících milionech let odbyly svůj poločas rozpadu. Časový rozsah rizika je takový, že lidé zodpovědní za pohřbení tohoto odpadu si musí nyní poradit s otázkou, jak o nebezpečí informovat vzdálenou budoucnost. Je to riziko, které přetrvá nejen životy svých tvůrců, ale možná i jejich živočišný druh. Jak místo označit? Jak sdělit komukoli, kdo do této opuštěné oblasti přijde, že materiál uložený v tomhle kamenném sarkofágu je neskutečně škodlivý, že nemá hodnotu, že se nesmí narušit?

Na zablácené římse, dvě a půl míle hluboko v jeskynním systému hory, kde je uvěznila záplava, sedí dvanáct chlapců a jejich fotbalový trenér v úplné temnotě, šetří si baterie telefonů, den za dnem čekají, jestli se voda zvedne nebo opadne – nebo jestli jim zázrakem někdo přijde na pomoc. S každou uběhnutou hodinou vydýchávají ve své komoře kyslík, a množství oxidu uhličitého roste. Nad horou se kupí monzunové mraky a hrozí dalším deštěm. Kolem hory se shromažďují záchranáři ze šesti zemí. Zpočátku nevědí, jestli jsou chlapci naživu. Pak najdou otisky rukou v bahně na stěnách komory dvě míle hluboko v jeskynním systému. Příslib naděje. Potápěči se pouštějí dál a dál zatopenými chodbami. Devět dní poté, co do hory vstoupili, chlapci uslyší od řeky tekoucí podél jejich římsy jakési zvuky. Pak uvidí zářit ve vodě světla. Vodou stoupají bublinky. Světla se přibližují. Na hladinu se vynoří muž. Chlapci a jejich trenér mrkají v záři jeho čelovky. Jeden z kluků zvedne ruku na pozdrav, a potápěč mu pozdrav oplatí. „Kolik vás je?“ ptá se potápěč. „Třináct,“ odpoví jeden z uvězněných. „Už je na cestě spousta lidí,“ oznamuje potápěč.

A tyhle výjevy z podzemí se odehrávají na stěnách té neskutečné síně hluboko v labyrintu pod vykotlaným jasanem. Napříč kulturami a epochami se opakují tři úkony: skrýt, co je vzácné, vytěžit, co je cenné, a odklidit, co škodí.

Skrýt (vzpomínky, vzácný materiál, vzkazy, křehké životy).

Vytěžit (informace, bohatství, metafory, minerály, vize).

Odklidit (odpad, trauma, jed, tajemství).

Do podzemí odedávna ukládáme to, čeho se bojíme a čeho se chceme zbavit, i to, co milujeme a chceme uchovat.

1
Cesta pod zem

O světech pod našima nohama toho víme velmi málo. Když člověk vzhlédne za bezmračné noci, může vidět světlo hvězdy biliardy kilometrů vzdálené nebo rozpoznat krátery po nárazech asteroidů na povrchu Měsíce. Když se podívá dolů, pohled se zastaví u zeminy, asfaltu, špiček nohou. Málokdy jsem si připadal tak vzdálený říši lidí, než kdy jsem byl pouhých deset metrů pod ní, lapený v lesknoucích se čelistech vápencové vrstevní plochy původně usazené na dně dávného moře.

Podzemí si svá tajemství dobře stráží. Teprve v posledních dvaceti letech se ekologům podařilo vystopovat fungální sítě, které protkávají lesní půdu a spojují jednotlivé stromy v lesy s vnitřní komunikací – tak houby fungují už stovky milionů let. V čínské provincii Čchung-čching se zjistilo, že zdejší jeskynní systém prozkoumaný v roce 2013 má vlastní klimatický systém: vrstvy mlhy hromadící se v ohromné centrální síni, chladnou páru, která plyne obřími síněmi daleko od slunce. Tři sta metrů pod zemí v severní Itálii jsem slanil do rozsáhlé kamenné rotundy, vyhloubené ponornou řekou a plné dun černého písku. Přecházet je pěšky bylo jako plahočit se bezvětrnou pouští na planetě beze světla.

Proč se vydávat dolů? Sestup je neintuitivní počin, příčí se rozumu a směřování ducha. Úmyslně něco uložit pod zem je téměř vždy strategie, jak to skrýt z dohledu. Aktivně něco z podzemí vynést téměř vždy vyžaduje namáhavou práci. Obtížná dostupnost podzemí z něj dlouho dělala prostředek symbolizace věcí, které nelze vyslovit nebo vidět přímo: ztráty, žalu, zastřených hlubin mysli i toho, co Elaine Scarryová nazývá „hlubokým podzemním faktem“ fyzické bolesti.[3]

K podzemním prostorám se váže odvěký kulturní odpor, který je slovy Cormaca McCarthyho spojuje s „hrůznou temnotou uvnitř světa“.[4] Obvyklou reakcí na taková prostředí je strach a znechucení; hlavní konotace, které se s nimi pojí, jsou špína, smrt a nelítostná dřina. Klaustrofobie je bezpochyby nejpalčivější ze všech běžných fobií. Často jsem si všiml, že klaustrofobie – mnohem víc než závrať – si zachovává svou znepokojivou moc, i když ji člověk zažívá nepřímo ve vyprávění nebo popisu. Když lidé poslouchají příběhy o tom, jak někdo uvízl pod zemí, neklidně poposedávají, couvají, dívají se ke světlu – jako by je mohla uvěznit samotná slova.

Dodnes si vzpomínám, jak jsem v deseti letech v románu Alana Garnera Čarovný kámen Brisingamenu četl popis toho, jak dvě děti uniknou před nebezpečím do důlních tunelů vyhloubených v pískovcovém výchozu u Alderley Edge v anglickém Cheshiru. Hluboko ve skále je kámen obklopuje tak těsně, až hrozí, že v něm uvíznou:

Leželi natažení jako struny a stěny, podlaha i strop tunelu na ně byly nalepené jako druhá kůže. Hlavy měli natočené na stranu, protože v jakékoli jiné poloze jim strop tlačil ústa do písku a znemožňoval jim dýchání. Jediným možným způsobem, jak se posouvat dopředu, bylo přitahovat se špičkami prstů a odrážet se prsty nohou, protože v kolenou vůbec nemohli nohy ohnout a při sebemenším pokrčení loktů hrozilo nebezpečí, že jim paže zůstanou bezmocně zaklíněné pod tělem. […] Paty se mu pod stropem vzpříčily, takže se nemohl pohnout nahoru a sni dolů, a hrana skály se mu zaryla do holení tak silně, že vykřikl bolestí. Uvolnit se ale nedokázal.[5]

Tyto pasáže mi chladně sevřely srdce, vytlačily z plic vzduch. Když je znovu čtu teď, cítím totéž. Ale popsaná situace na mě zároveň silně zapůsobila – a působí dodnes. Hrdina knihy Colin se nemohl hnout a já se zase nemohl odtrhnout od čtení.

Averze k podzemí je skrytá i v jazyce. V mnoha metaforách, které nás obklopují, je výška oslavovaná, zato hloubka zavrhovaná. Být „povznesený“ je lepší než být „v depresi“ nebo „na dně“. „Katastrofa“ znamená doslova „obrat dolů“, „kataklyzma“ pak „ničivé spláchnutí“. Zaujatost vůči hloubce se nese i převládajícími konvencemi pozorování a znázorňování. Stephen Graham v knize Vertical popisuje dominanci toho, co nazývá „placatou tradicí“ geografie a kartografie, a výsledného „převážně horizontálního pohledu na svět“. Není pro nás snadné utéct „rezolutně plochým perspektivám“,[6] jimž jsme přivykli, tvrdí Graham – a připadá mu to nejen jako percepční, ale též jako politické selhání, neboť nám bere chuť zabývat se hlubinnými systémy těžby, čerpání a ukládání, které slouží světu na povrchu.

Ano, z mnoha důvodů máme sklon se od toho, co leží pod námi, odvracet. Ale dnes více než kdy dřív musíme podzemí porozumět. „Přiměj se vidět plošeji,“ přikazuje Georges Perec ve sbírce Espèces d’espaces.[7] „Přiměj se vidět hlouběji,“ kontroval bych já. Podzemí je životně důležité pro materiální struktury současné existence i pro naše vzpomínky, mýty a metafory. Je to terén, s nímž denně počítáme a jenž nás denně tvaruje. Přesto většinou nejevíme touhu uznat přítomnost podzemí v našich životech nebo vpustit jeho znepokojivé formy do své mysli. Naše „placaté perspektivy“ jako by stále méně odpovídaly hlubokým světům, jež obýváme, a odkazům hlubokého času, které za sebou zanecháváme.

V současnosti zažíváme antropocén, epochu ohromné a často děsivé změny planetárních rozměrů, v němž „krize“ existuje nejen jako donekonečna odsouvaná budoucí katastrofa, ale jako probíhající děj nejpalčivěji prožívaný těmi nejzranitelnějšími. Čas je hluboce vykloubený – a prostor také. Věci, které měly zůstat pohřbeny, bez vyzvání stoupají na povrch. Když jsme s takovým vynořováním konfrontováni, může být těžké odvrátit pohled, uchvácený obscenitou té nevítané invaze.

V Arktidě stará úložiště metanu prosakují „okny“ otevřenými v zemi tajícím permafrostem. Z těl sobů zakopaných do kdysi zmrzlé půdy, a nyní odhalených erozí a oteplením, se uvolňují spory antraxu.[8] V lesích východní Sibiře zeje v měknoucí půdě kráter, který polyká desítky tisíc stromů a odhaluje 200 000 let staré vrstvy: místní Jakuti mu říkají „brána do podsvětí“.[9] Ustupující alpské a himálajské ledovce vydávají mrtvoly lidí, které led pohltil před desítkami let. Po celé Británii nechaly vlny veder v posledních letech vystoupit otisky dávných struktur – římských strážních věží, neolitických ohrad – jako grafické značky pozorovatelné z ptačí perspektivy: sucho jako rentgen, vyprahlé zjevení zanořené minulosti. V Čechách nedávno klesla letní hladina Labe natolik, že se objevily „hladové kameny“ – balvany, do nichž se po staletí vyrývaly nápisy připomínající období sucha a varující před jejich následky. Na jednom z hladových kamenů stojí „Wenn du mich siehst, dann weine“: „Vidíš-li mne, zaplač.“[10] V severozápadním Grónsku se raketová základna z dob studené války, před padesáti lety zapečetěná pod vrstvou ledovce a obsahující stovky tisíc litrů chemických kontaminantů, začala posouvat ke světlu. „Problém není to,“ píše archeoložka Þóra Pétursdóttir, „že se věci skryly hluboko v zemských vrstvách – ale že nás přetrvají, přežijí a vrátí se nám se silou, jaké jsme se u nich nenadáli… temnou silou ‚spících obrů‘“, vyrušených ze spánku hlubokého času.[11]

„Hluboký čas“ je chronologie podzemí.[12] Hluboký čas jsou závratné prostory zemských dějin, které se rozkládají od přítomnosti směrem do minulosti. Hluboký čas se měří v jednotkách, před nimiž lidmi vnímaný okamžik pozbývá smyslu: epochách a eonech, ne minutách a letech. Hluboký čas je uchováván v kameni, ledu, stalaktitech, sedimentech na mořském dně a posunech tektonických desek. Hluboký čas se otevírá do budoucnosti stejně jako do minulosti. Až Slunce za nějakých pět miliard let vyčerpá své palivo, Země upadne do temnoty. Stojíme špičkami i patami na okraji propasti.

Hluboký čas může skýtat nebezpečnou útěchu. Nabízí se etická lhostejnost. Co záleží na tom, jak se chováme, když druh Homo sapiens zmizí ze Země mrknutím geologického oka? Z hlediska pouště nebo oceánu vypadá lidská etika absurdně – pod tím tlakem zcela pozbývá smyslu. Prohlášení o její hodnotě se jeví jako marná. Láká to k oploštěné ontologii: tváří v tvář konečnému zániku je všechen život stejně bezvýznamný. Na vyhynutí druhu nebo ekosystému v kontextu planetárních cyklů eroze a obnovení pramálo záleží.

Takovému pasivnímu uvažování bychom měli odolat; vlastně bychom měli prosazovat jeho opak – hluboký čas jako radikální perspektivu, která nás vyzývá nikoli k apatii, ale k akci. Přemýšlet v intencích hlubokého času totiž může být nejen prostředkem, jak utéci před problematickou přítomností, ale i jak ji chápat v novém světle; jak odsunout její rychlou hamižnost a zběsilost ve prospěch starších, pomalejších příběhů o vznicích a zánicích. V nejlepším případě nám povědomí o hlubokém čase může pomoci vnímat sami sebe jako součást sítě darů, odkazů a dědictví sahající miliony let do minulosti a miliony do budoucnosti, a vést nás k úvahám, co zanecháme epochám a bytostem, které přijdou po nás.

S perspektivou hlubokého času věci, které se zdály nehybné, obživnou. Přihlásí se nové povinnosti. Mysl i oko najednou objeví radost bytí. Svět znovu získá zvláštní pestrost a energii. Led začne dýchat. Horniny najednou stoupají a ustupují jako příliv. Hory rostou a klesají. Kámen tepe životem. Žijeme na Zemi, která se neustále proměňuje.

~

Nejstarší příběhy o podzemí pojednávají o riskantním sestupu do temna pro někoho nebo něco, co připadlo říši mrtvých. Jedna varianta Eposu o Gilgamešovi – napsaného kolem roku 2100 př. Kr. – vypráví o takovém sestupu, který podnikl Gilgamešův sluha Enki do „podsvětí“ za svého pána, aby přinesl ztracený předmět. Enki se plaví krupobitím, které do něj buší jako „kladiva“, jeho člun se otřásá nárazy vln, které na něj útočí jako „dorážející želvy“ a „lvi“, přesto do podsvětí dorazí. Tam je však okamžitě uvězněn – a na svobodu se dostane, teprve když mladý válečník Utu otevře otvor na povrch a vynese Enkiho zpět na větrném proudu. Nahoře na slunci se Enki s Gilgamešem obejmou, políbí a hodiny spolu hovoří. Enki ztracený artefakt nepřinesl, zato získal cenné zprávy o zemřelých lidech. „Viděl jsi moje mrtvě narozené děti, které nikdy nepoznaly bytí?“ ptá se Gilgameš zoufale. „Viděl,“ odpovídá Enki.[13]

Podobné příběhy se opakují v mýtech celého světa. Klasická literatura zaznamenává mnohé případy toho, čemu se řecky říkalo katabasis (sestup do podzemí) a nekyia (dotazování duchů, božstev nebo mrtvých na pozemskou budoucnost), mezi něž patří Orfeův pokus vysvobodit milovanou Eurydiku z Hádu a Aeneova cesta – pod vedením Sibyly a pod ochranou zlaté ratolesti – za poradou se stínem otce. Nedávná záchrana thajských fotbalistů z jejich osamělé komnaty daleko v útrobách hory byla též moderní katabází: příběh si získal celosvětovou pozornost zčásti proto, že měl mytickou moc.

Všechny tyto příběhy naznačují cosi zdánlivě paradoxního: že temnota může být nástrojem vidění, a že sestup může směřovat ne ke ztrátě, ale k odhalení či porozumění. Nejstarší známá jeskynní umělecká díla – ve formě namalovaných žebříků, teček a obrysů ruky na stěnách španělských jeskyní – se datují asi do doby před 65 000 lety, nějakých 20 000 let předtím, než podle současných odhadů příslušníci druhu Homo sapiens dorazili do Evropy z Afriky. Tyto obrázky za sebou zanechali neandrtálští umělci. Jak píše jeden z archeologů pověřený datací tohoto uměleckého díla, „lidé podnikali cesty do temnot“ už dlouho předtím, než druh anatomicky odpovídající modernímu člověku dorazil do dnešního Španělska.[14]

Podzemí je příběh cest do temnot a sestupů za poznáním. Postupuje od temné hmoty utvářené při zrození vesmíru k nukleárním budoucnostem nadcházejícího období antropocénu. Během této cesty hlubokým časem mezi oběma vzdálenými body se vyprávění obtáčí kolem jedné osy: věčně pohyblivé přítomnosti. Kapitoly knihy – tak jako samotné podzemí – prostupuje podpovrchová síť ozvěn, vzorců a spojitostí.

Přes patnáct let píšu o vztahu mezi krajinou a lidským srdcem. Co začalo jako přání vyřešit osobní záhadu – proč mě jako mladého muže tolik přitahovaly hory, že jsem občas z touhy po nich byl ochoten zemřít –, se rozvinulo v projekt hlubinného mapování, který si vyžádal pět knih a zhruba dvě tisícovky stran. Od ledových vrcholků nejvyšších štítů světa jsem šel po klesající trajektorii k tomu, co musí být konečná stanice: zkoumám patra prostoru ležícího pod povrchem. „Sestup nás někam vábí, / jako nám někam kynul vzestup“, napsal William Carlos Williams v jedné své pozdní básni.[15] Až v druhé polovině života jsem pochopil něco z toho, co měl Williams na mysli. V podzemí jsem viděl věci, které, jak doufám, nikdy nezapomenu – i věci, které bych raději nikdy nespatřil. Kniha, o které jsem si myslel, že se bude nejméně týkat lidí, v sobě nakonec k mému překvapení má nejvíc lidské pospolitosti. Jestliže se velká část mých předchozích textů odvíjí od představy došlapující a zvedající se nohy chodce, tyto stránky mají svůj původ v obrazu otevřené dlaně natažené k pozdravu, soucitnému gestu nebo k zanechání otisku.

Už nějakou dobu mi leží v hlavě sámská vize podzemí jakožto dokonalé inverze naší lidské říše, kdy zem představuje zrcadlo, takže „chodidla mrtvých, kteří musejí chodit hlavou dolů, se dotýkají chodidel živých, stojících vzpřímeně“.[16] Intimita toho postavení se mě hluboce dotýká – mrtví a živí stojící chodidlo na chodidle. Při pohledu na fotografie dávných otisků dlaní na stěnách jeskyň v Maltravieu, Lescaux nebo na Sulawesi si představuju, že vlastní dlaň pokládám přesně na obrys zanechaný neznámými tvůrci. Také si představuju teplo lidské ruky vycházející z chladné skály, špička prstu proti špičce prstu, dotyk rukou napříč časem.

~

Krátce před tím, než jsem se vydal na cesty, které tu popisuju, jsem dostal dva předměty. Oba byly doprovázené žádostí a podmínkou přijetí daru bylo, že tyto žádosti naplním.

První z předmětů je dvojitá bronzová kazeta velikosti labutího vejce; když se vezme do dlaně, tíží. Je to schránka s toxickým obsahem. Její výrobce napsal na list papíru svoje démony: své zášti, strachy a ztráty, bolest, kterou způsobil jiným i bolest, kterou jiní přivodili jemu – to nejhorší ze své mysli. Papír pak spálil a popel uložil do kazety. Pak kazetu zalil ještě jednou, přidal druhou vrstvu bronzu, aby schránku zpevnil. Vnější vrstva bronzu vytvořila při odlévání tvrdou krustu s dolíčky: podobala se povrchu planety, nebo atmosféře nad ní. Pak tvůrce proklál střed schránky čtyřmi železnými hřeby, odřízl konce a zapiloval je. Je to mimořádně mocný předmět, s rituální kreativní silou. Mohl být zhotoven kdykoli v uplynulých 2500 letech, ale vznikl teprve nedávno.

Kazetu jsem dostal pod podmínkou, že ji zanechám v nejhlubším nebo nejbezpečnějším místě podzemí, na jaké se dostanu – na místě, odkud se už nikdy nevrátí.

Druhým předmětem je sova vyřezaná z plátku velrybí kosti. Je to talisman a má magický význam. Mrtvé tělo plejtváka malého, z kterého sovička pochází, vyplavilo moře na pobřeží hebridského ostrova. Jedno žebro lidé příčně nařezali a uhladili na plátky asi centimetr tlusté a patnáct centimetrů vysoké. Jeden z těchto profilů pak čtyřmi smělými řezy získal podobu sovy: dva vrypy jako oči a dva jako linie křídel. Je to mimořádně krásný předmět, který v sobě má prostotu doby kamenné. Mohl být zhotoven kdykoli v uplynulých 20 000 letech, ale vznikl teprve nedávno.

Sovičku jsem dostal s podmínkou, že ji v podzemí budu mít celou dobu s sebou, aby mi pomohla vidět ve tmě.[17]

3 Elaine Scarry: The Body in Pain: The Making and Unmaking of the World (Oxford: Oxford University Press, 1985), s. 3.

4 Cormac McCarthy: Krvavý poledník aneb Večerní červánky na západě, přel. Martin Svoboda (Praha: Argo, 2009), s. 120.

5 Alan Garner: Čarovný kámen Brisingamenu, přel. Pavel Medek (Praha: Albatros, 2008), s. 143–144.

6 Stephen Graham: Vertical: The City from Satellites to Bunkers (London: Verso, 2016), s. 4–7.

7 Georges Perec: Species of Spaces and Other Pieces, přel. John Sturrock (1974; Harmondsworth: Penguin, 1997), s. 51.

8 K tomuto jevu a dalším věcem vystupujícím na povrch v arktických oblastech viz výborný esej Sophie Roosth „Virus, Coal, and Seed: Subcutaneous Life in the Polar North“, Los Angeles Review of Books, 21. 12. 2016 <https://lareviewofbooks.org/article/virus-coal-seed-subcutaneous-life-polar-north/>.

9 Melissa Hogenboom: „In Siberia There Is a Huge Crater and It Is Getting Bigger“, BBC, 24. 2. 2017.

10 R. Brázdil, P. Dobrovolný a kol.: „Droughts in the Czech Lands, 1090–2012 AD“, Climate of the Past 9 (srpen 2013), 1985–2002.

11 Þóra Pétursdóttir: „Drift“, in Multispecies Archaeology, ed. Suzanne E. Pilaar Birch (London: Routledge, 2018), s. 85–102, s. 98; viz také Þóra Pétursdóttir: „Climate Change? Archaeology and Anthropocene“, Archaeological Dialogues 24:2 (2017), 182–193; citát o „spících obrech“ pochází z Graham Harman: Immaterialism (Cambridge: Polity Press, 2016), s. 7.

12 První užití výrazu „hluboký čas“ se obvykle přisuzuje Johnu McPheemu v knize Basin and Range (New York: FSG, 1981); John Playfair psal o „propasti času“, když v červnu 1788 s Jamesem Huttonem zkoumal diskordanci skotského skalního výběžku Siccar Point.

13 „Gilgamesh, Enkidu and the Nether World“, Version A, J. A. Black, G. Cunningham, E. Fluckiger-Hawker, E. Robson a G. Zólyomi, The Electronic Text Corpus of Sumerian Literature (Oxford: 1998–) <http://etcsl.orinst.ox.ac.uk/section1/tr1814.htm>.

14 Alistair Pike, cituje Emma Marris: „Neanderthal Artists Made Oldest-Known Cave Paintings“, Nature, 22. 2. 2018.

15 William Carlos Williams: „Sestup“, Hudba pouště, přel. Jiřina Hauková a Zdeněk Vančura (Praha: SNKLU, 1964), s. 67.

16 Richard Bradley čerpající z práce Tima Ingolda: Richard Bradley: An Archeology of Natural Places (London: Routledge, 2006), s. 12; viz Tim Ingold: The Appropriation of Nature (Manchester: Manchester University Press, 1986), s. 246.

17 Sovičku z velrybí kosti a zlověstnou kazetu mi dal na ostrově Harris ve Vnějších Hebridech sochař Steve Dilworth, o jehož pozoruhodném životě a díle se více dočtete v kapitole „Rula“ v mé knize The Old Ways: A Journey on Foot (London: Hamish Hamilton, 2012). Fotografie jeho plastik a dalších prací jsou k vidění na adrese <http://www.gallery-pangolin.com/artists/steve-dilworth>.

ČÁST PRVNÍ

Vidět (Británie)

2
Hroby
(Mendipské vrchy, Somerset)

Kosti dítěte leží ve tmě na vápencové římse. Sluneční paprsky to dítě nespatřily přes 10 000 let. Za tu dobu z okolní skály stekl kalcit jako stříbrný lak a tělo zkrystalizoval.

Jednoho lednového dne roku 1797 loví dva mladíci králíky v Mendipských vrších v hrabství Somerset. Jednoho králíka vyplaví z nory ve svahu rokle. Králík prchá a najde útočiště v hromadě kamení. Muži mají hlad; na králíka mají opravdu zálusk. Takže nějaké kameny odházejí – a „k jejich překvapení se před nimi objeví vchod do podzemí“. Vejdou do chodby, ta je zavede hluboko do vápencového srázu a pak vyústí v „rozsáhlou a majestátní jeskynní síň, jejíž strop a stěny jsou nanejvýš podivuhodně zdobené prolamováním a reliéfy“.

Zimní slunce je do chodby následuje a síň osvětlí. Muži vidí, že je to kostnice. Na zemi a římsách po jejich levici se povalují kosti a celé kostry, „ležící halabala, bezmála zkamenělé“.[18] Ostatky se lesknou kalcitem a na některých kostech je poprašek červeného okru. Ze stropu visí jediný velký stalaktit: když do něj člověk uhodí, zvoní jako zvon, jeho zvuk se odráží v jeskynním prostoru. Tento stalaktit dosáhl až na zem a začal pohlcovat jednu z koster; už je v něm uvězněná lebka, stehenní kost a dva zuby s dosud neporušenou sklovinou.

V jeskyni se též nacházejí ostatky zvířat: zuby medvěda hnědého, hrot oštěpu se zpětnými ostny vyrobený z jeleního parohu a kosti rysa, lišky, divoké kočky a vlka. Jsou tu uloženy i votivní předměty: šestnáct ulit plážovek s otvorem umístěným tak, že když si je člověk navlékne jako náhrdelník, budou viset spirálou vně, a shluk zkamenělých amonitů, obloučky závitů obroušené dohladka.

Ta lidská těla, jak odborníci posléze určí, jsou stará přes deset tisíciletí a jsou mezi nimi dospělí i malé a starší děti. Všichni vykazují známky chronické podvýživy. Dospělí měřili na výšku něco přes metr a půl. Stoličky dětí nebyly skoro vůbec opotřebené. Výzkumníkům, kteří toto záhadné místo – nyní se mu říká Aveline’s Hole – zkoumají, začíná docházet, že kdysi dávno v mezolitu byla jeskyně využívána asi po dobu sta let jako hřbitov. Velká část světového vodstva byla tenkrát zamrzlá v ledovcích. Hladiny moří byly mnohem níž. To, čemu dnes říkáme Bristolský záliv, a velká část Severního moře jednoduše neexistovaly; člověk mohl z Mendipských vrchů přejít na sever do Walesu suchou nohou, nebo na východ přes pevninský most Doggerland do dnešní Francie a Nizozemí.

Doklady z Aveline’s Hole naznačují, že skupina lovců a sběračů si z území Mendipských vrchů udělala na dvě nebo tři generace svůj revír a sluj používala jako mauzoleum. Tito lidé – jejichž životy byly krátké a neuvěřitelně tvrdé a kteří trpěli nedostatkem potravy a energie – vynaložili značnou námahu a péči, aby odnesli těla svých mrtvých na toto obtížně dostupné místo v kopci, uložili je do jeskyně, zanechali jim tam významné předměty a kosti zvířat a s každým novým pohřbeným otevřeli a zase zastavěli vchod.

Tihle potulní, hladoví lidé toužili po bezpečném místě, kde by mohli pohřbívat své mrtvé – místě, kam by se mohli opakovaně vracet. Není známo, že by v Británii v následujících 4000 letech vzniklo srovnatelné pohřebiště.

Často zacházíme s mrtvými láskyplněji než s živými, třebaže živí potřebují naši laskavost nejvíc.

~

„Mendip je těžařská oblast,“ říká Sean. „A taky jeskyňářská. Ale hlavně pohřební. V tomhle kraji jsou stovky mohylových hrobů z doby bronzové, některé jsou propojené s pomníky a kruhy z menhirů do velkých rituálních komplexů. V jedné z těch mohyl antikvář jménem Skinner našel jantarový korálek se zalitou včelou, která měla zachovalé i chloupky na nožkách.“

Podvečer, babí léto, netypické vedro. Vzduch se tetelí ve slunci, dvířka aut na dotek pálí. Ale v domě Seana a Jane Borodaleových, uhnízděném ve stínu tichého výběžku údolí Nettlebridge, je příjemný chládek, jako ve spižírně. Na verandě jsou uložené deskové hry, naskládané na sebe do vratkých sloupců. V květináčích podél verandy bují máta, tymián a rozmarýn. V prahu před vstupními dveřmi je zkamenělý velký amonit, vyleštěný desetiletími kročejů. A na zahradě visí z roztažených křídel vysokého dřevěného totemu dvě stažené lidské kůže.

„To jsou naše jeskyňářské kombinézy,“ mávne k nim Sean rukou. „Tedy striktně vzato jsou to ochranné chemické obleky. Objednal jsem je z východní Evropy. Pro naše účely ideální. Však uvidíš.“

Sean, Jane a jejich dva chlapci žijí v téhle pohádkové chalupě několik let. Předchozí majitelka tu pořádala seance – věřila, že dokáže mluvit s nebožtíky. Západně od domu se zvrásněná louka zvedá ke srázu, až zmizí v jasanových hájích na linii hřebene. Ze srázu zurčí potok a protéká kolem domu.

Přijel jsem do Mendipských vrchů, abych se naučil, jak vidět ve tmě. Sean to tu zná skrznaskrz, nad zemí i pod ní. Je to včelař, jeskyňář, chodec a pozoruhodný básník. Má kudrnaté černé vlasy a je velmi vlídný. Několik let pracuje na dlouhé sérii básní či ozvěn vycházejících z mendipského podzemí – a někdy napsaných přímo v něm: z dolů na olověnou rudu, železáren a vápencových lomů, mnoha zdejších pohřebišť, bunkrů z období studené války a nesčetných kilometrů přírodních jeskyň a tunelů, které protkávají horninové podloží vrchů. Sean se nechává inspirovat slavnými příběhy podzemní mytologie – Dante a Vergilius, Persefona a Démétér, Eurydika, Orfeus a Aristaios (včelař) – a s nimi spojenými vizionářskými silami temnoty a slepoty. Připadá mi, že jeho básně podzemí odhalují, a zároveň jsou něčím nadzemské. Hluboký čas v nich dostává slovo, země se hýbe, kámen promlouvá. Také v nich díky básníkově pozornosti nakrátko ožívají mrtví.

Mendipské vrchy se zvedají jižně od Bristolu a západně od Bathu. Za jasného dne je z jejich jižního kraje přes podmáčené roviny Somerset Levels vidět slavný vrch Glastonbury Tor. Z východu na západ se vrchy táhnou skoro třicet mil, u Bristolského zálivu se svažují k moři. Geologicky mají komplexní charakter, ale převážně je to vápencové pohoří – a vápencová krajina, jak napsal Arthur Conan Doyle, je „dutá. Kdybyste do ní udeřili nějakým obrovským kladivem, zaduněla by jako buben nebo by se celá propadla a na povrch země by vystoupilo obrovské podzemní moře.“[19]

Prvořadým rysem vápence je jeho rozpustnost ve vodě. Déšť vstřebává oxid uhličitý ze vzduchu, čímž se vytváří slabá kyselina uhličitá – dost koncentrovaná právě na to, aby postupem času dokázala rozežírat a proděravět vápenec. Tato geologická řezba se na povrchu vápence prohlubuje a vytváří škrapová pole, a také skryté labyrinty spár a jeskyní. Proudy vody svou energií horninu tvarují. Zvnitřku země vyvěrají termální prameny a svým hlodáním kámen formují. Vápencové krajiny jsou plné tajných prostor. Skrývají v sobě nečekaný objem, jako vnitřek plíce. Přístup do jejich rozsáhlého podzemí skýtají portály: hrnce a závrty, ponory, kde potoky mizí do dna vlastního koryta. Sotvakdo zná klamy vápence lépe než proslulý spisovatel a kartograf západního Irska Tim Robinson. Poté, co ve vápencové krajině žil a mapoval ji více než čtyřicet let, dochází k závěru: „Já už prostoru nevěřím ani za mák.“[20]

„Pojď, ukážu ti zahradu,“ zve mě Sean.

Pozemek u chalupy se svažuje k hlavnímu potoku údolí. Zastavíme na jeho břehu. Voda je tak čirá, že takřka není vidět. Plavou tu malí pstruzi.

„Tenhle potok umí věci zkamenět,“ říká Sean. „Ve vodě je rozpuštěného tolik uhličitanu vápenatého, že když se v ní zachytí větvička nebo list, za chvíli má na sobě bílou kamennou krustu.“

Nad proudem těkají zeleno-černé vážky. Ve vzduchu se vznášejí ovádi hledající krev.

„Podívej na tohle,“ ukáže Sean nahoru. Tam, kde nejnižší větev staré olše vyrůstá z kmene, vyčuhuje konec zahnutého kovového ostří. Zbytek předmětu mizí pod kůrou.

„Kosa. Před desítkami let ji tam někdo zavěsil a zapomněl na ni. A tak strom její ostří vstřebal a obrostl, a násada se rozložila.“

V zeleninové zahrádce, zastrčené v závětří za trnkovým živým plotem, stojí dva úly barvy červeného okru. Svažující se prkénka letáků vedou do tmavého ústí úlu. Včely se snášejí na prkénka, lezou do úlu, zase s bzučením vylétají.

Kam se podívám, tam vidím doklady o pohřbívání, hloubení a odkrývání. Jezevčí nory, krtince, včelí hnízda v zemi, kosa zarostlá ve dřevě, úly, vchody do štol. Dokonce i dům, zasazený do dolomitového svahu, je zčásti jeskyní.

„Mendipům jsem porozuměl, až když jsem je začal prozkoumávat zdola,“ vypráví Sean. „Skoro všechno se tu nějak týká světa pod zemí: lomy, těžba, jeskyňářství. Těžba olova v době bronzové. Těžba uhlí za Římanů. Lomy na vápencový štěrk, tak velké, že mají spirálovitou rampu do úzkého jádra, aby kamiony mohly jezdit nahoru a dolů, jako v industriální verzi Dantova sestupu v Pekle. A čedičové lomy, ze kterých se bere materiál na vrchní vrstvu silnic.“

Kolem nás se zašustěním proletí vážka.

„A pak tu jsou pohřebiště – většinou kruhové mohyly z doby bronzové, ale taky neolitické dlouhé mohyly, a samozřejmě mezolitická pohřební komora v Aveline’s Hole. Středověké a raně novověké hřbitovy, a pak ty naše, co se pořád rozšiřují. Tohle je pohřební krajina už přes 10 000 let. Je to terén, kterému odedávna svěřujeme věci a z kterého taky odedávna jiné věci těžíme.“

~

„Být člověkem znamená především pohřbívat,“ prohlašuje Robert Pogue Harrison ve své studii pohřebních praktik s titulem The Dominion of the Dead,[21] čímž odvážně odkazuje na Vicovo tvrzení, že správně v latině výraz humanitas vychází především ze slova humando, což znamená „pohřbívání, pohřeb“, a to zase ze slova humus, čili „země“ nebo „půda“.

Rozhodně jsme živočišný druh praktikující kromě stavební činnosti i pohřbívání – a pohřbívači byli i naši předkové. V jeskynním systému nazývaném Rising Star v jihoafrických vápencích objevil tým paleoarcheologů pod vedením šesti vědkyň fosilizované fragmenty kostí, o nichž se domníváme, že patřily dříve neznámému ranému příbuznému člověka, druhu nyní nazývanému Homo naledi. Umístění této temné hmoty ve dvou hluboko uložených jeskyních pozoruhodně naznačuje, že Homo naledi pohřbíval své mrtvé pod zem už před nějakými 300 000 lety.[22]

Pohřbením se lidské tělo stane složkou země, vrací se prachu coby prach – pochované, navrácené pokoře, učiněné pokorným. Zrovna tak jako živí potřebují místa k bydlení, naše paměť si často přirozeně přeje, aby se mohla obracet k mrtvým na konkrétních místech zemského povrchu. Pohřební komora, náhrobní kámen, svah, na kterém byl rozprášen popel, kamenná mohyla: to jsou místa, kam se živí mohou vracet a kde je možné nechat odpočívat smutek ze ztráty. Žal lidí, kteří nevědí, kde jsou těla jejich milovaných, bývá výjimečně ničivý – palčivý a neustávající.

Těla a jejich ostatky svěřujeme zemi částečně kvůli úschově. Akt pochování má často ambici konzervovat – vzpomínku, hmotu –, neboť v podzemí se čas chová jinak, může se tam zpomalit či pozastavit. Na úvod svého hlubokého zamyšlení o pohřbívání a dějinách nazvaného Urne-Buriall (1658) popisuje anglický učenec Thomas Browne, jak objevil – v písčité půdě pole u Walsinghamu v 50. letech 17. století – „mezi čtyřiceti a padesáti urnami… necelý yard hluboko, nedaleko od sebe“. Každá z uren obsahovala až kilogram lidských kostí a popela plus obětiny: „kousky krabiček či umně zrobené hřebeny, rukojeti malých mosazných nástrojů, mosazné klíšťky a v jedné jakýsi opál“. Browne nazývá tmavé vnitřky těchto zakopaných uren „místy úschovy“, izolovanými od „pronikavých atomů vzduchu“, které narušují svět nad zemí. Každou urnu představuje jako skvělou paměťovou schránku, bezpečně uloženou v „podsvětí Země“.[23]

Zejména vápenec se jako geologický systém dlouhodobě spojuje s pohřbíváním – zčásti proto, že se po celém světě vyskytuje tak běžně, zčásti proto, že jeho erozivní dispozice vytvářejí tolik přírodních krypt, do nichž je možno pochovávat těla, a zčásti proto, že z geologického hlediska je vápenec sám hřbitovem. Vápenec se obvykle formuje ze stlačených těl mořských organismů – lilijic a kokolitek, amonitů, belemnitů a dírkonožců –, které zahynuly ve vodách dávných moří a pak se po bilionech usadily na jejich dnech. Tato stvoření si kdysi vybudovala kostry a schránky z uhličitanu vápenatého, vzniklého metabolizací minerálních složek vody, v níž žila, a z něj vytvořila složité architektonické útvary. Z tohoto hlediska lze vápenec vnímat jako pouhou jednu fázi v dynamickém zemském cyklu, kdy se minerál stává živočichem a živočich horninou; horninou, která postupem času – hlubokého času – uvolní uhličitan vápenatý, z něhož si vybudují těla nové organismy, a tím koloběh znovu podpoří.

Tenhle tanec smrti a života, který dává vzniknout vápenci, z něj dělá bezpochyby nejživější, nejpozoruhodnější horninu, jakou znám – a lidské pohřby, které se v něm odehrály, leckdy odrážely tuto živost i mnohadruhový původ vápence.

Asi před 27 000 let byla na vápencovém svahu nad dnešním rakouským tokem Dunaje vedle sebe uložena do čerstvě vykopané kruhové díry dvě mrtvě narozená nemluvňata. Jejich ostatky byly zabalené do zvířecí kůže a prostor okolo nich byl vyložený červeným okrem s přimíchanými žlutými slonovinovými korálky. Pak nad nimi pozůstalí postavili přístřešek na ochranu před drtivým objetím země: lopatku srstnatého mamuta podepřenou jako kostěný rubáš kusy klu.

Před dvanácti tisíci let ve vápencové jeskyni nad řekou Hilazon v dnešním Izraeli vznikl hrob pro asi čtyřicetiletou ženu. Do dna jeskyně vykopali pohřbívající oválnou jámu a její boky vyztužili vápencovými deskami. Tělo uložili do hrobu schoulené k severní straně oválu. Přes ně rozložili dvě kožešiny kuny skalní, jejichž hnědo-smetanový kožíšek se v nízkém světle hladce leskl: jednu přes horní část těla, jednu přes spodní. Na rameno ženě položili přední nohu divokého kance. Mezi chodidla pak jiné lidské chodidlo. Na její tělo rozptýlili šestaosmdesát zčernalých želvích krunýřů. K bedrům jí položili ocas pratura. Uložili na ni otevřené křídlo orla skalního. Stal se z ní podivuhodný hybrid – bytost z mnoha bytostí. Nakonec přes hrob přetáhli velkou vápencovou desku, čímž tuto složenou bytost uzavřeli v její komoře.[24]

Na vápencovém výchozu nedaleko somersetské vesnice Stoney Littleton byla přibližně před 5500 lety postavena hrobka s komorami. Dodnes je v krajině vidět: nízká a zarostlá trávou stojí na svahu, ústí hlavního vchodu na sebe upozorňuje velkým překladovým kamenem a dvěma bočními dveřními sloupci ze vzpřímených kamenných bloků. V západním sloupci je odlitek amonita měřícího skoro stopu v průměru.

A po dobu deseti tisíciletí – od doby, kdy byla první těla lovců a sběračů uložena do komory objevené mladými lovci králíků – pohřbívali lidé své mrtvé ve vápencích Mendipských vrchů. V této krajině jsou nějaké čtyři stovky kruhových mohyl z doby bronzové, pocházejících z doby přibližně mezi lety 2500 př. Kr. a 750 př. Kr. Velká část z nich je umístěná ve shlucích a většinou obsahovaly – než byly vyrabovány nebo vyorány – jediného pohřbeného člověka a pohřební předměty u něj zanechané. Těla byla pod klenbou zeminy obvykle uložena do kameny obložené pohřební komory nebo urny. Mezi pohřební předměty patřily hliněné nádoby, pazourkové hroty šípů se zpětnými ostny, bronzová dýka, špendlíky s jantarovými hlavičkami a korálky z černého jantaru a břidlice. Jejich přítomnost v mohylách vypovídá o víře, rozšířené napříč kulturami, že pohřeb je formou cesty do posmrtného života, při níž budou pozemské předměty k užitku.

~

Sean a já dojdeme zpátky k stavení, překročíme amonita zasazeného do prahu a vejdeme do bíle vymalované kuchyně. Po vedru v zahradě je úleva být zase v chládku domu. Jane se usměje na pozdrav.

„Jsi u nás doma ve správný den,“ říká. „V létě je to jedna báseň. Zato v ostatních třech obdobích, když údolím fouká severák, jedním štítem tam a druhým zas ven, tu nejde udržet teplo. Taky tu hrozně rychle ubývá světlo. Uprostřed zimy jsme už brzo odpoledne v hlubokém, studeném stínu.“

Ten den odpoledne posedáváme, povídáme si, pijeme čaj. Na stole je modro-bílý porcelánový talíř, zdobený v ruském stylu, s obrázkem parního vlaku vyjíždějícího z tunelu do zimních polí. Podél trati kráčejí dvě postavy vesničanů s otepmi větví na zádech a za vlakem se táhne chochol páry, která stoupá k modré soumračné obloze a pak se zase ohýbá do ústí tunelu.

Louis a Orlando, dva chlapci mých hostitelů, hrají na počítači v rohu pokoje Minecraft. Jdu a přidám se k nim. Těží jako o závod, probíjejí se krumpáčem k podloží a hledají vzácné minerály.

„Redstone nechceme, potřebujeme obsidián,“ poznamená Louis.

„Chceme bojovat s ender drakem!“ doplní Orlando.

„Stavíme portál do Netheru!“ říká Louis.

„Pojďme do jeskyně,“ vyzve mě Sean.

~

Teď se krajinou směrem na východ rozlévá večerní světlo, syté jako jantar.

Po schůdcích přes zídku, loukou zarostlou žlutým starčekem na místo, kde tráva klesá do kuželovité propadliny, v nejširším místě má nějakých dvacet metrů. Koně se svatozáří much.

Na svažujících se bocích závrtu bují vrbovky. Dno je porostlé černým bezem. Svým příchodem vyplašíme dva holuby hřivnáče, ti hlučně odletí. V nejnižším místě propadliny je vchod do mendipského podzemí.

Temné ústí ve vápenci chrání malý srub. I když už jsem v jeskynních systémech byl, najednou se mi těžko polyká, jako by mi v hrdle uvízl oblázek. Po hlavě jako by se mi rojily včely. Sean je klidný a těší se dovnitř.

Vstup je to podivný – člověk se kroutí a plazí dolů, než seskočí do komory, která vypadá izolovaně, uzavřený válec prostoru. Panenky se nám ve tmě rozšíří jako šachty studny, pak zapneme světla. Sean jde první a vyráží, lehne si, vplazí se hlavou napřed do mezírky ve stínu u dna komory. Sleduju, jak se jeho škubající se nohy pomalu ztrácejí, a když mi chodidla zmizí z očí, pustím se za ním. Tvář přitlačená na vlhký štěrk, plazením vpřed, pocit, že skála jako ruka tlačí nejdřív na lebku, pak na záda, pak na celé tělo, krátká chvíle v jejím sevření – a jsem venku, ocitám se se Seanem na tři a půl metru vysokém výstupku, kudy tisíce let tekl vodopád a vyhloubil tenhle úzký kanál do pukliny pod námi. Slezeme z výstupku dolů, tváří ke skále, nohy na vlhkém kameni podkluzují. Jdu první a jistím při sestupu Seana. Puklina zahýbá, pak ještě jednou – a vtom se dramaticky rozevře.

Ocitáme se v úchvatném prostoru. Přejíždíme paprskem baterky po jeho stropu a stěnách, zkoumáme, jak je rozsáhlý. Vstup, kterým jsme se sem vsoukali, přechází v soutěsku vyhloubenou působením vody za celé věky. Stěny soutěsky tvoří obrovské zakřivené vápencové plochy, napříč pruhované šmouhami kalcitu podobajícími se bleskům.

Pokračujeme dál dolů. Do koryta toku popadaly ze stropu bloky kamene velké jako auta, a kolem nich musíme přelézat. Sklon je teď příkřejší. Strop se leskne hvězdami: bublinami stalaktitů, které zachycují a kondenzují světlo našich čelovek. A pak najednou z obou stěn soutěsky spadají dvě kamenné laviny, řítí se na nás vlny balvanů a úlomků skály – ale jako by v pohybu zamrzly a zůstaly podepřené nad našimi hlavami. Vidím, že úlomky jsou slepené kalcitem. Čas si s námi začíná pohrávat. Pohyby, které byly zastavené po tisíce let, vypadají, že by mohly bez varování zase pokračovat. Když procházím mezi visutými vlnami kamene, cítím brnění v nervech. Pohyby vlastního těla mi připadají trhané, rušivé.

Nahoře na povrchu koně odhánějí ocasem mouchy, housenky se hemží po starčeku, slunce se chýlí k soumraku. Lidi jedou v autech z práce, zapnuté rádio, spuštěná okénka.

Pod tím vším Sean a já procházíme pod dvěma dalšími kamennými oblouky. Dno soutěsky je teď kluzčí. Sílí v nás tušení, že někde před námi je velký sráz. Cítím, že mě přitahuje jako vodu, jako kdybych mohl téct svahem dolů a přepadnout přes neviděný okraj. U našich nohou dno soutěsky prudce spadá a tvoří útes, na jehož dolní část nedohlédneme.

„Seane, tohle mi připomíná Nether,“ poznamenám.

„Zastavme se tady na pár minut,“ říká Sean.

Sedneme si na balvany, zhasneme čelovky. Nejdřív přijdou světelné paobrazy, stínové vzory na sítnici: kapradí a listy. Pak se tma usadí a srovná, takže když podržím ruku pár centimetrů před očima, poznám její přítomnost jen podle zvuku a tepla dechu na dlani. Mezi mě a Seana spadla těžká černá opona, pak ztvrdla v kamennou stěnu, až jsme zanedlouho každý v úplně jiném podzemí.

Většinou si představujeme kámen jako nehybnou hmotu, neoblomnou ve své stálosti. Ale tady v puklině nám připadá spíš jako tekutina nakrátko zastavená ve svém plynutí. Z hlediska hlubokého času se kámen v podobě geologických vrstev skládá na sebe, v podobě lávy se sráží, v podobě zemských desek pluje, v podobě oblázků se posouvá. V průběhu eonů kámen absorbuje, transformuje se, levituje z mořského dna na štíty hor. I tady dole jsou hranice mezi živým a neživým méně jasné. Pomyslím na objev kostí v Aveline’s Hole, svítících kalcitem, ležících halabala, bezmála zkamenělých… Vytáhnu sovičku z velrybí kosti, nahmatám jako slepec její hřbet, oblouk křídel, myslím na to, jak vzlétla z vyplavených žeber velryby. I my jsme zčásti minerální bytosti – naše zuby jsou útesy, naše kosti kameny – a tělo má svou geologii stejně jako země. Právě díky mineralizaci – schopnosti zformovat vápník v kost – můžeme chodit vzpřímeně, mít páteř, vytvořit lebku, která chrání náš mozek.

Sean opět zapne čelovku. Oslnivé světlo a mrkání. U našich nohou je zase sráz, dolů po něm proudí voda. Je možné, že později najdeme cestu na jeho dno, a tak se rozhodneme zafixovat zde lano, kdybychom po něm potřebovali vylézt zdola. Najdeme balvan a zezadu kolem něj lano obtočíme, Sean pak spodkem dlaně zatluče kámen jako klín, aby lano nemohlo vyjet nahoru, až se zatíží. Já pak zbytek lana smotám, svážu oba konce a po dvou rozehřívacích rozmáchnutích – raz, dva, tři! – je vrhnu přes okraj.

Syk, huk, zachvění hadů ve světle čelovky, švihnutí biče, jak padající lano třeskne o kámen.

„Tak,“ začne Sean, „teď už jenom najít cestu dolů a zpátky. Podle map, na které jsem se díval, je někde nalevo od nás boční chodba, ale musíme najít tu správnou.“

Vylezeme od okraje zase do oblé části soutěsky, jdeme proti proudu přízračným tokem, prozkoumáváme levou stěnu paprsky čelovek. Jsou tu tři viditelné boční chodby. Zkusíme je postupně všechny.

Jedna nás provádí svými zákrutami, a pak se nakonec stočí do širokého okna nad vodopádem, pod nímž zeje nepřekonatelný sráz. Druhá je průrva, do které se musíme vmáčknout spárou, a posléze se jí zase vrátit, když chodba slepě skončí. Třetí nás vede daleko od hlavní komory a my musíme v duchu počítat zatáčky, polohlasně si je opakujeme (první levá, první pravá, druhá pravá), abychom mohli sekvenci obrátit, budeme-li se muset otočit – a to musíme.

Zbývá ještě jedna možnost: malý portál u střechy komory, k němuž se dá dostat jen přetraverzováním kaskády vlhkého sintru, a i ta je vysoko nad dnem soutěsky. Vyškrábeme se na hranu kaskády a přemýšlíme o traverzu. Z té cesty jde strach. Můžeme se navázat, jenže jistič se nemá čeho držet: jedno uklouznutí a letíme oba.

Ta kaskáda je barokní útvar. Sintr se říká nánosům kalcitu, které se srážejí ze silně mineralizované vody tekoucí po svažitých plochách vápencových jeskyní. Můžete si ho představit jako takový bílý vosk, postupně při svém plynutí tvrdnoucí, jen se netvoří hned žárem, ale trvá mu to dlouhou dobu. Díky postupné formaci se sintr usazuje do složitých kanýrů a záhybů – řasí se jako sloní kůže, jako zkrabacené punčochy. Sintr je velmi krásný na pohled a po čertech špatně se za něj chytá.

Při jeskyňaření se sice neumírá často, ale dostat člověka se zlomenou nohou z hloubi podzemní trhliny může být pěkný oříšek. Pád z kaskády není nutně na zabití, ale rozhodně na zlomení obou nohou. Může to být přes sedm metrů. Víme ale, že je to správná cesta, protože Sean svou čelovkou zachytil linii stop vedoucích napříč její vrchní částí, kde boty nějakých našich předchůdců narušily kalcit, takže se jeho povrch podobá cukrové polevě.

Když se vydáváme na kaskádu, v žaludku mi hlodají červíčci obav. Rozvážné kroky, při každém nášlapu testujeme, jak noha drží, jako bychom se snažili přecházet svah z mokrých kamenných provazů, nahýbáme se, abychom se špičkami prstů přidrželi výčnělků, pomalu, pomalu, pomalu… a pak je Sean na druhé straně a já také a ocitáme se ve vchodu u střechy komory, smějeme se úlevou – a otevírá se nám nová oblast labyrintu.

Necháme se v ní vést gravitací, při každém větvení tunelu volíme vždy cestu dolů, až nám ozvěny prozradí, že naše chodba se blíží širokému prostoru – a jsme u paty vodopádu a je tu lano, které jsme si sem prve shodili.

Jenže lano je zaseklé. Zadrhlo se za jisticím balvanem a nespadá přímo k nám, takže se po něm nedá snadno lézt. Můžeme se k němu leda navázat, popolézt, odvázat se a zase se navázat. Určitou ochranu před pádem nám to poskytuje; lepší než nic. Lezu první. Skála je mokrá, při výstupu narazíme na pár záludných míst. Jsem rád, že jsme si to lano shodili. Sean vyleze nahoru po mně a spolu odpočíváme na vrchu vodopádu, sbíráme síly na návrat. Už je mi zima, jsem na kost prochladlý za vší té tmy, vlhka a kamene.

Nahoru soutěskou, na výstupek, škvírou ve skále, v nose je stále víc cítit vůně zeleně, nahoru na dno bezem porostlé propadliny a ještě výš na úroveň luk, koní, střemhlav slétajících vlaštovek, z karbonu do antropocénu.

Na zemském povrchu se stmívá. Panenky se zúží na malé tečky. Barvy jsou znovu absurdně křiklavé, nádherné. Modrou vidíme jako čistou modř, zelenou vnímáme jako čirou zeleň. Opájíme se odstíny, divokým svistem větru, posledními paprsky světla, které se odrážejí od ocasních per vlaštovek, opájíme se nezměrnou nebeskou klenbou a dmoucími se oblaky na ní.

Ještě s mrkajícíma očima dojdeme ve svých oranžových protichemických kombinézách k silnici. Kolem projede rodina v nablýskaném Land Roveru, děti na zadních sedadlech otáčejí hlavy, aby se podívaly na ty mimozemšťany, kteří vypadají, jako kdyby spadli z nebes, ale kteří se ve skutečnosti vynořili z hlubin země.

~

Protagonistou nejznámějšího příběhu britského jeskyňářství je dvacetiletý student filozofie z Oxfordu, který se jmenoval Neil Moss. Co vím, o tom případu dodnes – ještě o necelých šedesát let později – někteří lidé v Peak Districtu neradi mluví.

Ráno v neděli 22. března 1959 Moss vyrazil jako jeden z osmičlenné průzkumné výpravy do vzdálenějších oblastí Peak Cavern, jeskynního systému u Castletonu v hrabství Derby. První zhruba půlmílová pasáž Peak Cavern je otevřená, veřejnosti přístupná jeskyně, do které se chodí turisté i místní dívat od počátku devatenáctého století, mimo jiné aby si poslechli chorály, které sbor zpívá z „Orchestru“, přírodní vápencové galerie umístěné vysoko ve „Velké síni“.

Nicméně po půl míli začíná být terén Peak Cavern mnohem náročnější. Střecha jeskyně se svažuje a ponechává pod sebou jen vlhkou plazivku, které se přezdívá Mucky Ducks a která se při vydatném dešti zaplavuje. Po plazivce přichází dlouhá, nízká puklina zvaná Pickering’s Passage, vedoucí k pravoúhlé zatáčce chráněné skalním otvorem širokým právě tak na to, aby se jím protáhl člověk. Po otvoru následuje jezero hluboké po stehna a za ním komůrka, z jejíhož dna vede dolů vertikála široká u svého ústí asi šedesát centimetrů. Právě tuhle svislici přišel tým prozkoumat: doufali totiž, že by mohla vést dál do bludiště chodeb pod White Peakem.

Moss, vysoký, štíhlý mladík, měl jít první. Do vertikály shodili jeskyňářský žebřík a Moss se po něm spustil. Komín byl víc než čtyři metry skoro vertikální, pak se zakroutil a jeho sklon se zmírnil, a nakonec po ostré zatáčce pokračoval zase svisle dolů. Moss se s určitými potížemi protáhl zákrutou a spustil se do dalšího úseku – jenže zjistil, že je komín zavalený kameny. Byl slepý.

Cítil, jak se kameny pod jeho nohama hýbou, ale nevypadalo to, že by se dalo slézt někam dál. A tak začal znovu lézt vzhůru. Těsně pod ostrou zatáčkou Mossovi ujel žebřík, on trochu sklouzl – a zjistil, že v komíně uvíznul.

Nedokázal ohnout nohy v kolenou, aby mohl znovu došlápnout na příčky žebříku, beztak kluzké bahnem. Stěny komínu mu přimáčkly paže k tělu a ruce na kluzkém vápenci marně šátraly po nějakém chytu. Navíc to vypadalo, že i žebřík se posunul do prostoru šachty, snad ho stáhly pohybující se balvany na dně, a tím ještě víc blokoval cestu vzhůru. Průrva mladého muže pevně svírala – a s každým pohybem se jeho past stáhla ještě o kousek víc.

„Hej vy tam,“ zavolal na kamarády v komoře nějakých dvanáct metrů nad sebou, „zasekl jsem se. Nemůžu se ani hnout.“

Jeho přátelé předpokládali, že problém se vyřeší, když Mossovi spustí lano a vytáhnou ho. Jenže s sebou měli jen lehkou šňůru, ne jistící lano. Šňůru tedy shodili a Mossovi se nějak podařilo ji kolem sebe uvázat. Když však začali Mosse vytahovat, šňůra se přetrhla. Spustili ji znova svázanou. Zase se přetrhla. A ještě jednou. Samotný žebřík vytáhnout nemohli, protože se báli, že Mosse ještě víc přiskřípnou.

Mossova panika rostla. S každým záškubem těla sklouzl o kousíček hlouběji do komína. Skutečně byl uvězněný – a taky se dusil. Každým dechem vyčerpal trochu omezené zásobu kyslíku v šachtě a trochu zvýšil obsah oxidu uhličitého. Jelikož oxid uhličitý je těžší než kyslík, začal vertikálu plnit ode dna vzhůru. Vzduch se dal dýchat stále hůř, nejdřív v šachtě a pak i v komoře nad ní.

Tou dobou už nad zemí vyhlásili poplach a začal jeden z tehdy nejrozsáhlejších pokusů o jeskyňářskou záchranářskou akci v historii. Na stanici BBC odvysílali rozhlasové oznámení a na scénu přispěchaly týmy z RAF, Národního uhelného výboru a námořnictva, plus jednotliví jeskyňáři civilisté. Do Castletonu rychle dorazil i Neilův otec Eric Moss, ale ten se do hlubších partií jeskyně nedostal. Čekal opodál, ochromený strachem, neschopný pomoct. Šachta, v níž Moss uvízl, byla asi 300 metrů od vchodu, a veškerou záchrannou techniku i lidi bylo třeba k vrchní části vertikály namáhavě dopravit přes různé překážky. Blátivou plazivkou záchranáři provlekli těžké kyslíkové bomby a pak je prostrkovali kamennou pasáží, jak se dalo. Dva mladí muži protáhli dvanáctivoltovou autobaterii jako zdroj pro světlo. Jiní přinesli natronové vápno, které mělo absorbovat nahromaděný oxid uhličitý. Záchranáři protáhli jeskynním systémem stovky metrů telefonního drátu, aby byla průrva ve spojení s vnějším světem. Tři dobrovolníci, kteří se pokusili do šachty sestoupit se silnějším lanem, ztratili vědomí a museli být sami vytaženi. Čtvrtému muži se podařilo Mossovi obtočit lano kolem hrudníku, ale když za něj pak tahali, mladíkovi to jen ztížilo už tak lopotné dýchání. Tou dobou už Moss milosrdně ztratil vědomí: přidusily ho vlastní exhalace.

Jednou z osob, která se doslechla o Mossových útrapách, byla osmnáctiletá písařka z Manchesteru June Baileyová. Baileyová – zkušená jeskyňářka velmi štíhlé postavy – přispěchala do Castletonu na pomoc. Absolvovala náročnou cestu k šachtě a souhlasila s tím, že se pokusí o záchranu. Dostala pokyn Mossovi v případě nutnosti zlomit klíční kosti nebo ruce, aby mu mohli vyprostit ramena z kamenného sevření a vytáhnout ho. Zatímco lékař RAF stojící po pás v bahně ručně pumpoval do šachty kyslík, pokusila se i Baileyová spustit k Mossovi – a pak i ji vyhnal nedýchatelný vzduch.

Ráno v úterý 24. března byl Moss oficiálně prohlášen za mrtvého. Když to uslyšel Eric, požádal záchranáře, aby tělo jeho syna ponechali v komíně a aby ostatní nevystavovali nebezpečí ve snaze o jeho vyproštění.

Přesto si Eric přál, aby bylo tělo svým způsobem pochováno. A tak si od soudního lékaře vyžádal povolení nechat Mossovo tělo zapečetit v průrvě, která ho zabila. Do jeskyně přinesli cement z místní cementárny, smíchali ho s vodou onoho po stehna hlubokého jezírka a pak vlili do vertikály, čímž Mosse natrvalo pohřbili. Této sekci Peak Cavern se nyní říká Mossova komnata.[25]

~

Když se se Seanem vrátíme do domu, je už úplná tma. Umyjeme se hadicí a pak rozvěsíme ochranné obleky v chladivém vzduchu zahrady, každý na jedno křídlo totemu. Při práci si hvízdám písničku z alba Beatles Rubber Soul.

Sean mi vypráví, jak jednou vyšplhal po zalesněném svahu v soutěsce Burrington Combe naproti jeskyni Aveline’s Hole, a našel vchod do komory – otvor byl dost velký na to, aby jím prostrčil hlavu, ale příliš úzký na to, aby jím prošlo tělo.

„Zakřičel jsem do ní,“ říká Sean, „a komora odpověděla, zazpívala mi v odpověď jinou notu.“

Spím v podkroví. To se táhne po celé délce domu. Prostor podpírají trámy ze zkrouceného jilmového dřeva vedené ve výšce hlavy, do kterých červotoči vyvrtali mně neviditelné galerie. Do každého vikýře je zasazené okénko s dubovým rámem, jímž prochází chladný noční vzduch. Knihy stojí ve vysokých štosech na podlaze, protože bíle omítnuté stěny jsou příliš šikmé na to, aby se na ně daly přivrtat poličky. Před spaním čtu knihu Roberta Pogua Harrisona The Dominion of the Dead. Vypisuju si pár vět z jejího začátku:

Poprvé za mnoho tisíciletí mnozí z nás nevědí, kde budeme pohřbeni, tedy za předpokladu, že nás někdo vůbec někam pohřbí. Pravděpodobnost, že spočineme mezi našimi předky, se čím dál víc zmenšuje. Z historického nebo sociologického hlediska je to zarážející tendence. Nejistota ohledně toho, kde budeme po smrti přebývat, by pro valnou většinu lidí byla ještě před pár generacemi nemyslitelná.[26]

Z okolních lesů se do místnosti nesou skřeky puštíka. Té noci se mi zdá, že mě pomalu pohlcuje kalcit, že mě plazivě pokrývá lesklá vrstva a přikovává mě na místě.

Pak mě vzbudí zvuky ze zahrady. Jitřní světlo. Oknem vikýře slyším, jak Louis pobíhá po zahradě. Vyhlédnu ven. Bosý a v pyžamu stojí u kurníku.

„Mami! Kolik vajíček potřebujeme k snídani?!“

V ranních novinách se píše, že geologové objevili v zemském plášti podzemní moře. V minerálu nazývaném ringwoodit by mohlo být zachyceno čtyřikrát víc vody, než se v současnosti dohromady nachází ve všech oceánech, řekách, jezerech a ledovcích světa.

~

V následujících dnech se se Seanem v Mendipských vrších přesouváme z místa na místo. Sean mě učí umění vidět pod zem – jak si všímat nenápadných vchodů do podzemí, jeho skrytých rozměrů. Vedro přetrvává, stupňuje se, nepolevuje. Zem žízní po dešti, ale my ne, protože dešťová voda se hrne do jeskynních systémů a ty jsou pak příliš nebezpečné.

Na zalesněné zemi, kde kapradí sahá až nad hlavu a starý borový háj se rozrostl natolik, že se podobá pralesu, jdeme po jeleních stezičkách ke srázku, na jehož úpatí nám pod skalou kyne ústí do jeskyně. Vstup lemuje kapradí, kolem něj se vine ostružiní. Po srázu se plazí břečťan. Na místě, kam dopadá světlo, se vyhřívá babočka admirál, pomalu rozevírá a zavírá křídla. Dolezeme pod sráz, vejdeme do podivuhodného prostoru. Suťový svah vede do rovinaté nižší komory. Z rozbitého stropu sluje visí velké kamenné bloky. Sejdeme do komory a tam si dřepneme.

Je to na první pohled působivé místo – a přitahuje lidi tisíce let. Docházelo tu k rituálnímu ukládání: pravděpodobně v průběhu neolitu se do dutiny vhazovala nebo kladla těla lidí a zvířat. Našly se tu též pozůstatky z doby bronzové a někdy v šestnáctém nebo sedmnáctém století kdosi na kámen u vchodu namaloval červené postavy. Má se za to, že se jedná o ochranné značky a že slouží k zahánění zlého. Dole v jeskyni si pokládám otázku, jestli mají zabránit zlu, aby se dostalo do tohoto podzemního prostoru, nebo mu bránit, aby z něj vyšlo ven?

Jiný den nedaleko nejvyššího bodu Mendipské náhorní plošiny se Seanem kráčíme po „rozrytině“, jak se tu říká. Je to krajinný rys, který tu přetrval po těžbě olova probíhající už více než 2000 let. Po nepříliš rozsáhlé těžbě Římanů tu zůstaly stovky kopečků hlušiny; v osmnáctém století je lidé znovu zahřívali, aby z nich vytavili zbytky olověné rudy. Po tomto dvojím využití krajiny se povrch zvlnil brdky toxické strusky, které hustě porostly travou – pasoucí se zvířata se jim vyhýbala, protože cítila, že jsou kontaminované.

Dojdeme tím zeleným, jedovatým údolíčkem k výhledu. Vzduch je lehce zamžený. Sean ukazuje význačná místa: Bristolský záliv, na jihozápadě se zvedající Dartmoor, na pobřeží se krčící jadernou elektrárnu Hinkley Point a pod námi se prostírající nížiny Somerset Levels, kde, jak víme – díky zarážející přesnosti datování podle letokruhů –, v roce 3807 před Kristem neolitičtí lidé porazili duby, rozřezali je na prkna, svázali dohromady, zpevnili příčnými latěmi a položili je jako chodník přes bažiny, čímž spojili jednotlivá místa pevné země mezi sebou.

Nad námi krouží luňáci a nad luňáky krouží káně. Vysílač přenáší signály skrze vzduch, skrze naše těla. Dole v nížinách v porostu vrb hoří oheň a sloupec jeho kouře stoupá nehybným vzduchem přímo vzhůru. Praží na nás slunce. Zavřu oči, vidím červené a zlaté nitky.

„Nad zemí je moc vedro,“ řekne Sean. „Pojďme radši do chládku.“

A tak jdeme. Bude to jeden z nejtísnivějších prostorů, do kterých jsem kdy vstoupil.

~

Přes pole a pod loubí bezu a starých jasanů, kameny pokryté jemně zlatozelenými poduškami mechu. Podél koryta potoka trnitými keři hlodáše a kapradím, plašíme kvíčaly a ony se švitořením a šustotem křídel vzlétají na západ. Vlaštovky v letu kloužou těsně nad lukami, severovýchodním větrem se nese teplo. Dál do hluboko zasazené propadliny, poslední pokynutí slunci – a světlu procházejícímu listovím jako síť, káni vznášející se nad námi –, a už sestupujeme do jámy v kamenně chladné půdě, potokem vyhloubeného závrtu, do černých čelistí ohlazeného kamenného svěráku, nedbale a nádherně posázeného spirálami amonitů a projektily belemnitů, potížím vstříc.

Sean jde první, sleze do téměř dvoumetrového komínu. Jdu za ním, spustím se do tmy a najdu ho, jak klečí na kolenou. Je tu právě tolik prostoru, abychom se sem ve dvou vešli skrčení. Před námi je na ramena široké ústí do závalu.

„Tenhle prostor vznikl zborcením,“ říká Sean tiše, s obdivem v hlase.

Průlezný zával je uskupení balvanů, které se na sebe sesypaly a zablokovaly určitý úsek chodby, ale mezi nimiž se dá najít cesta. Jsou to křehké, nepředvídatelné struktury. Bez zásahu zvenčí může takový zával vydržet ve stejné pozici tisíce let. Ale když se země otřese, v okamžiku se může sesypat nanovo. Nebo se může některý balvan uvolnit pod dotekem lidské ruky, což pohne celou hromadou, a může člověku přiskřípnout nohu nebo ruku, případně – děsivá představa – ho prostě uvěznit bez cesty ven.

Jak se tak krčím v tom holém prostoru, srdce mi varovně buší v uších. Natáhnu ruku a položím ji na černý povrch prvního balvanu, a chlad mnou projede jako proud, stoupá mojí paží, proměňuje mě v kámen.

Ta hornina je krásná, pomyslím si – tmavý vápenec třpytící se ve světle čelovky jako led –, a pak vidím, že i vzduch v prostorách mezi balvany jako by svítil, a vlastně nejde se do závalu nevydat.

A je tu i náznak, kudy se bludištěm ubírat – z prvního balvanu totiž visí bílá nylonová šňůra. To je „Ariadnina nit“ zanechaná tu dřívějšími jeskyňáři a pojmenovaná po klubku vlny, kterou Théseus dostal od Ariadny, aby ho spletitou cestou tmavými chodbami Minotaurova doupěte odvíjel a připravil si tak cestu zpátky do bezpečí.

„Tak prosím,“ pošeptá mi Sean, rukou mávne ke šňůře a vysekne poklonu, nakolik to v tak stísněné pozici jde.

„Kdepak, až po tobě,“ pošeptám v odpověď a taky se ukloním.

Sean protočí oči a vydá se do závalu jako první, hlavou napřed se protáhne otvorem, který nemá víc než půl metru na šířku. Jeho chodidla zmizí. Lezu za ním.

Dál dovnitř a dolů, proklouzávám dalšími černými chřtány dalších nových záhybů v závalu, sleduju bílou šňůru, kroutím tělo, aby se vešlo do prostoru, stáčím se k chladné skále, snažím se na každý balvan vyvíjet co nejmenší tlak, snažím se přeměnit v páru, stát se plynem, který může projít tímhle místem a nedotknout se povrchu. Jenže si uvědomuju, že jsem neforemný žok kostí a krve, že se musím posouvat lokty a koleny, odstrkovat chodidly a přitahovat prsty, a každý dotek kamene mi připadá nebezpečný, jako ťuknutí, které by mohlo sklapnout past závalu – až se konečně Sean protáhne jednou mezerou a já slyším, jak si oddechl v nějakém prostoru, a prosmýknu se za ním do komnaty tak vysoké, že se v ní dá skoro postavit, a strop nad námi je zase pevný.

„Peklo,“ zasupím.

„To teda,“ přisvědčí Sean.

Po naší levici je chodba zužující se do černého kruhu o šířce ramen. Před námi přitahují můj pohled a svírají mi hrdlo dva nakloněné třímetrové bloky černé skály, víc mramor než vápenec, ustupující do stínu, sbíhající se k sobě.

Je to vrstevní plocha – zformovala se, když se hornina usazovala ve formě sedimentu na mořském dně. O miliony let později pohyb geologických vrstev strany této plochy rozlomil, voda mezi nimi vyhladila škvíru a naše cesta vpřed vede tímto prostorem, svěrákem hlubokého času.

Vejdeme do nitra vrstevní plochy s chvěním, opřeme se o dolní kamennou plochu a posouváme se dál do tmy, horní vrstva se kloní nad námi. Tady zhroucení nehrozí, ale tísnivě pociťujeme, v jakém jsme sevření. Odevzdáme se tomu prostoru, až se nakonec zúží do zanesené tůně, kterou cesta vody nekončí, ale rozhodně je to poslední místo, kam se vejdou naše nepoddajná, nestlačitelná lidská těla.

V tomhle úběžníku ani jeden nepromluvíme. Řeč tu pod tíhou zaniká. Beztak máme dost práce s tím, abychom si v sobě vybudovali prostor pro odhodlání a ducha, protože tu je ohromný tlak, tíha skály a času na nás doléhá ze všech směrů s intenzitou, jakou jsem nikdy předtím nepoznal, rychle nás proměňuje v kámen. Je to fascinující a strašné místo, a nedá se tu zůstat dlouho.

Vrátíme se na konec závalu a víme, že jím musíme prolézt i cestou zpátky – a leží tu konec naší niti, našeho bílého vodítka. Bez ní bychom jen těžko hledali trasu kamenným labyrintem. Bylo by to, jako kdybychom se cestou tam museli naučit nazpaměť jazykolam o padesáti slovech, a pak ho cestou zpátky odříkat odzadu.

Položím se a lezu první, jdu podle šňůry a každá skulinka v závalu ústí do další tak, jak má, pěkně popořádku. Protáhnu se posledním otvorem, a když se zvednu do vstupní šachty, cítím, jak černé kamenné čelisti naprázdno sklapnou ve vzduchu pod špičkami mých nohou, a pak už vylézám ze závrtu do dolíku a kolem mě se navalí teplý vzduch, a v té bouři světla mi zase narostou kosti a kapradí ovine svou zeleň přese mě i skrze mě, a kůže mi poroste mechem a v očích se zazelenají listy, a Sean a já sedíme a smějeme se a na těch pár chvilek víme, že kdo chce pochopit světlo, musí se nejdřív nechat pohřbít v hluboké temnotě.

Vylezeme z kotlinky, vyjdeme z porostu bezů a jasanů. Sluneční zář je tak hutná, že mám chuť se do ní položit naznak, vznášet se jako ve slaném moři. Po plazení vrstevní plochou se nám obrovsky rozšířilo zorné pole. Na horizontu nad námi se rýsují siluety dvou oblých, travou porostlých kupolí.

Sean na ně ukáže. „To jsou mohyly, říká se jim Priddy Nine Barrows.“

V Mendipech je zrovna senoseč a ve vzduchu visí intenzivní pach posekané trávy. Tam, kde seno shrabali a svázali do balíků zabalených v černé folii, se po sečení ve zlatavém strništi už ukazují zelené výhonky. Sean a já společně kráčíme od zavalené jeskyně do kopce k mohylám úvozovou cestou, jejíž strany jsou ode dna po vršek živého plotu vysoké přes čtyři metry.

Před námi vzlétne hejno stehlíků, kolem nás se jiskřivě rozléhá jejich zpěv. Dojímá mě štědrost barev a prostoru v téhle obyčejné krajině. Tady v Mendipech jsem viděl, jak tenká hranice vede mezi horním a spodním světem, a jak těžké může být ji překročit, oběma směry.

Cesta vede k průchodu v kamenné zídce, pak na louku, po níž pofukuje teplý západní vítr. Mohyly leží v linii podél svahu. Sean a já louku přejdeme, spokojení ve vzájemném tichu a vděční za společnost. Dojdeme k první mohyle a lehneme si u ní do vysoké trávy, zády ke hřbetu kopce, na kůži pálí slunce.

Tužebníky, chrpy, hlaváče. Všechno je zvláštní, až z toho mrazí. Mouchy na stéblech trávy jsou exotické jako tygři – oči z tisíce rubínových šestiúhelníků, křídla z nejjemnějšího filigránu. Ležíme tak nehybně, že luční kobylka přistane kousek od nás a já sleduju, jak se jí chvěje stehýnko, když přejíždí nožkou přes krovku a ozve se vrzání. Pomyslím na stavitele mohyl, kteří si vybrali tuhle vyvýšeninu jako pohřebiště. Tady stavěli pohřební komory, odlévali urny, spalovali těla, budovali mohyly.

Osm z devíti mohyl vykopal během jediného týdne roku 1815 reverend John Skinner a jeho muži. Exhumaci motivoval zájem o starožitnosti i o vykrádání hrobů. Zjistilo se, že ve všech objektech je alespoň jedno spálené tělo. V jedné z mohyl se nacházelo nejbohatší pohřebiště v celých Mendipech: těhotná žena, které scházela pánev, ale měla v hrobě jantarové a fajánsové korálky, měděné šídlo a propracovanou brož. Čtyřiadvacet let poté, co vyplundroval zdejší mohyly, si Skinner prostřelil hlavu. Má se za to, že jeho přátelům se podařilo sebevraždu zatajit, takže jeho tělo mohlo být pochováno v posvátné půdě jeho somersetské farnosti v Camertonu. Často zacházíme s mrtvými láskyplněji než s živými, třebaže živí potřebují naši laskavost nejvíc…

Sean mi vypráví příběh. Moderní archeologové odkrývající mohylu z doby bronzové v jednom mendipském lese najdou ostatky ženy umístěné v pohřební urně. Mohylu už dříve narušila hluboká orba, když počátkem dvacátého století lidé pohřebiště osázeli stromy, ale urna to přežila. Archeologové ji vynesou na světlo a studují ostatky uložené ženy. Jednoho večera, kdy ve stínu stromů poletují bílé můry, jejich práce dospěje ke konci, a pak ostatky znovu pohřbí do repliky urny. Při tom jeden z nich pronese u pohřebiště požehnání – rituál opětovného pohřbení provedený po několika tisících let, vyslovený z úcty a snad také s omluvou.

Sean a já se zvedneme do hřejivého vánku a kráčíme podél mohyl, mineme postupně všechny, až dojdeme na konec linie, k poslední z devíti. Odtud se vrátíme k první a opět se položíme na její svah, mluvíme a nemluvíme. Pod námi je zem a v ní pohřební komory, a pod nimi vápenec a v něm pukliny.

Ležíme na travnatém povrchu mohyly tak dlouho, že když se při odchodu ohlédnu, vidím, že jsme v trávě nad pohřebištěm vyleželi otisky vlastních těl, zanechali tu obrysy toho, co přijde.

18 Bristol Mercury & Universal Advertiser, 16. 1. 1797. Tento zdroj (vedle jiných) v úplném znění citují A. Boycott a L. J. Wilson: „Contemporary Accounts of the Discovery of Aveline’s Hole, Burrington Combe, North Somerset“, Proceedings of the University of Bristol Spelaeological Society 25:1 (2010), s. 11–25. Též čerpám z R. J. Schulting: „“… Pursuing a Rabbit in Burrington Combe”: New Research on the Early Mesolithic Burial Cave of Aveline’s Hole“, Proceedings of the University of Bristol Spelaeological Society 23:3 (2005), s. 171–265.

19 Arthur Conan Doyle: Hrůzostrašné příběhy, přel. Ivan Gellner (Praha: Vodnář, 2001), s. 82.

20 Tim Robinson: My Time in Space (Dublin: Liliput, 2001), s. 114.

21 Robert Pogue Harrison: The Dominion of the Dead (Chicago: University of Chicago Press, 2003), s. xi. Viz také výborný esej Rebeccy Altman, „On What We Bury“, ISLE 21:1 (zima 2014), s. 85–95.

22 Viz John Hawks a kol.: „New Fossil Remains of Homo Naledi from the Lesedi Chamber, SouthAfrica“, eLife 6 (2017).

23 Thomas Browne: Religio Medici and Urne-Buriall, ed. Stephen Greenblatt a Ramie Targoff (1658; New York: NYRB Classics, 2012), s. 103, 114–115, 112.

24 Viz Leore Grossman a kol.: „A 12,000-Year-Old Shaman Burial from the Southern Levant (Israel)“, PNAS 105:46 (2008), s. 17665–17669.

25 V tomto popisu čerpám z několika zdrojů; hlavně z následujících: James Lovelock: Life and Death Underground (London: G. Bell and Sons, 1963), s. 11–27; Dave Webb a Judy Whiteside: „Fight for Life: The Neil Moss Story“ <www.mountain.rescue.org.uk/assets/files/The Oracle/history and people/NeilMossStory.pdf> [Dokument už není dostupný. Příběh Neila Mosse je nyní popsán v textu „Remembering Neil Moss …“ <www.mountain.rescue.org.uk/2019/03/remembering-neil-moss-sixty-years-after-the-tragedy-of-his-death-in-a-peak-district-cavern>. – Pozn. překl.]; a Fight for Life: The Neil Moss Story, rež. Dave Webb (2006).

26 Harrison: The Dominion of the Dead, s. 31.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Podzemí.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.