Děkuji všem, bez nichž by tato kniha nikdy nevznikla –především insiderům z prostředí pražské dopravy a složek IZS.

ŠK

Z důvodu hojného výskytu odborných termínů a zkratek je na konci knihy stručný slovníček, který v případě potřeby neváhejte konzultovat.

© Štěpán Kopřiva, 2022

© Nakladatelství CREW s. r. o., 2022

ISBN 978-80-7679-121-3

Den, kdy zemřete, začne úplně běžně.

Probudí vás neoblomné pípání budíku. Zamáčknete ho, odhodlaně vystrčíte nohu zpod deky a za pět minut budík zamáčknete znovu. A tentokrát už doopravdy vstanete; co nejtišeji, abyste nevzbudili svou drahou polovičku. Ranní rutinu absolvujete na autopilota. Záchod, v kuchyni vodu do rychlovarné konvice, dvě lžičky kávy do hrnku, žádný cukr, zalít vřící vodou, koupelna a sprcha. Oblečení, vypití turka u kuchyňského stolu, zatímco palcem šmrdláte po displeji mobilu, vylití lógru do dřezu, umytí hrnku a opět koupelna: vyčištění zubů a závěrečný pokus o doladění vzhledu. Kontrola aktovky, v předsíni obléknutí kabátu, hledání lžíce na boty pod bundami, obutí. Zaklapnutí dveří, seběhnutí schodů, chodník. Venku je ještě tma.

Jsou čtyři minuty po páté hodině ranní.

Vzduch je mlžný a lepkavý. Na rohu bliká popelářské auto, žena v kroksech hladově nasává nikotin a její pudl očichává zmačkanou pivní petku. Ulice jsou vylidněné a vaše kroky znějí na dlažbě neadekvátně hlasitě.

Do hlubin stanice Křižíkova sjíždíte podél zarámovaných reklam. Téměř polovina z nich inzeruje nové knihy a vás mimoděk napadne, jak vlastně nakladatelé dospěli k závěru, že metrem se přepravují převážně knihomolové.

Souprava zastaví u peronu v pět deset. Toho dne je to teprve třetí vlak, který vyjel ze směru Černý Most. Ve vagonu je devatenáct lidí, obsazena je tedy přesně polovina sedadel. Dobrá třetina cestujících má zavřené oči, ostatní koukají do knih, mobilů nebo jen tak do prázdna. Tělnatý chlapík v uniformě bezpečnostní agentury luští sudoku. Růžovovlasá dívka má v uších špunty sluchátek a na očích černé brýle. Taškami ověšená matka otáčí před tříletým synem stránky leporela. Vedle ní sedí muž v maskáčové čepici, drtí čelistmi žvýkačku a naslouchá tichému líčení toho, jak se polámal mraveneček a jak to ví celá obora. Černý labrador pod sedadlem si dal hlavu mezi packy a mžourá na boty kolem sebe. Nenalíčená třicátnice v rudých teplácích Adidas si v odrazu dveřního skla vytírá z očí ospalky. Vystoupí s dalšími šesti pasažéry na Národní. Na Karlově náměstí proti vám usedne padesátiletá žena s vypelichanými blond vlasy a v džínové bundě s nápisem Wild Life. Vypadá, že ho rozhodně žije. Dveře se zavřou a zápletka s polámaným mravenečkem kulminuje: povolaný lékař vyšetří srdeční chlopeň a předepíše třikrát denně prášek cukru. Očividně je v žoldu řepné lobby. Souprava vyjede ze stanice, ponoří se do tunelu a akceleruje.

Vytáhnete mobil a zkontrolujete hodiny. Pět devatenáct. Dnes budete v práci včas.

Přesně v tu chvíli vlak s trhnutím zastaví.

A všechno se propadne do tmy.

„Který rozvodny klekly?“

„Řeporyje i Chodov.“

„Takže jedou jenom Malešice?“

„Jo.“

„Kurva.“

„Jo.“

„To znamená, že bez elektřiny je... kolik? Polovina Prahy?“

„Necelá. Hlavně západ a jih. Sever drží Mělník, východ Malešice a Mochov.“

„Kurva,“ zopakoval Holzinger a kroutil se na sedadle, jak si dopínal boják. Do hasičského auta nastoupil jen v tričku a kalhotách s kšandami. „Takže městský nám nepomůžou.“

„Ne,“ potvrdil Trchal. „Jsme v tom sami. Podle toho, co říkal Maštalka, toho mají městský plný brejle. Nejmíň dvanáct lidí uvízlejch ve výtazích a k tomu bouračky na zhaslejch semaforech, kde vystříhávají lidi z plechů. A to mají ještě kliku, že to vypadlo takhle brzo ráno, ne v plnym provozu.“

„No to my taky,“ promluvil poprvé Jirčák. „Kdyby se to stalo o hodinu pozdějc, tak by se nám v tunelu nezaseklo jenom jedno metro.“

„To je fakt,“ řekl Holzinger. „Máme kliku.“

„Jo,“ souhlasil z předního sedadla Trchal, ale v duchu si pomyslel, že zrovna Holzinger by o nějaké klice neměl vůbec mluvit. „Když to spadlo, bylo na béčkový trase jenom osm vlaků. Sedmi se podařilo zastavit ve stanicích nebo do nich dojet díky sklonu trati. Ve směru na Černý Most stojí soupravy ve Stodůlkách, Jinonicích, na Andělu, Invalidovně a v Rajské zahradě, ve směru na Zličín v Nových Butovicích a Kolbenově. Na áčku stojí ve stanicích všech osm vlaků, na céčku všech pět.“

„Máme kliku.“

Holzinger se rád opakoval a Trchal si přál, aby to přestal říkat.

Pohlédl přes přední sklo. Scania CAS 24 Hasičského záchranného sboru Dopravního podniku se řítila po Vinohradské. Jeli po tramvajových kolejích a Trchal vyslal tiché poděkování autorovi Manuálu tvorby veřejných prostranství, že na zdejší trať ještě neprosadil zatravněný povrch. Jasně, vypadá to náramně přírodně a ekologicky progresivně a jakože zelené město a tak vůbec, ale když se potřebujete co nejrychleji dostat k zásahu a nemáte možnost vjet na koleje, může to vaše zelené město v konečném důsledku taky stát pár lidí život.

Ve scanii seděli v obvyklém rozložení: Trchal jakožto velitel družstva vepředu, vedle řidiče. Za volantem se hrbil Štrangler, který v posádce zastával funkci šoféra a strojníka, a na zadním sedadle se soukali do výstroje Jirčák, Holzinger a Klarovič, v družstvu působící coby číslo dva, tři a čtyři.

Před cisternou uháněl červený Volkswagen Transporter – VEA se Zavřelem, velitelem směny. Oba vozy měly zapnuté sirény i majáky; Vinohradskou duněla plná diskotéka.

„Co kluci ze Zličína?“ chtěl vědět Holzinger. Jirčák nic neříkal. Trchal vzdáleným cípem vědomí zaznamenal, že je dnes neobvykle zamlklý – vlastně už od začátku směny. Když přišel, pozdravil v šatně jenom na půl úst, převlékl se a šel okamžitě šlapat na běžecký pás. Ani si v místnosti nerozsvítil; desítky minut znělo z temného otvoru dveří jen šustění gumového pruhu a těžké oddechování.

Snad je v pohodě, pomyslel si Trchal – ale to byla jediná myšlenka, kterou tomu věnoval. Momentálně vážně neměl kapacitu, aby se o podobné věci staral. „Maštalka jim ve Zličíně vyhlásil poplach dálkáčem,“ odpověděl Holzingerovi. „Už vyjeli. Sice v minimálním stavu – tři plus jedna –, ale vyjeli. Měli by na místo dorazit zároveň s náma.“

„Aspoň že tak,“ navlékl si Holzinger kuklu.

Jirčák dál mlčel a zíral z okna. Vpravo se mihly režné cihly Plečnikova kostela Nejsvětějšího srdce Páně, vlevo zase zhasnutý štít Raiffeisenbank: na místě, kde kdysi bývala jedna z největších pražských videopůjčoven. Jirčák sem chodil Monice půjčovat kazety s pokémony. A cestou pro ni v Čechových sadech sbíral kaštany, aby si mohla dělat zvířátka. Kristepane, to už je let, pomyslel si Jirčák. A jak se všechno změnilo. „Už se ví, co tu havárii zavinilo?“ zeptal se nahlas. „Myslím na těch čtyřstovkách v Řeporyjích a Chodově. Ví se, co se tam stalo? Neříkal něco Maštalka?“

Trchal se obrátil. Chápal, že se Jirčák ani tak neptá na konkrétní příčinu, jako spíš jestli je nehoda v rozvodnách závažná a jak dlouho může výpadek trvat. „Neví se. Nebo aspoň ne na našem dispečinku. Jediný, co Maštalka slyšel, že ani k jedný rozvodně nebyl výjezd. Takže tam nehoří žádnej transformátorovej olej jako posledně. Ale jinak to fakt může bejt cokoliv.“

„Hm,“ udělal Jirčák. Narazil si na hlavu galletku a utáhl podbradní řemínek. Trchal si ho krátce přeměřil a zase se otočil zpátky.

„Bereme bégéčka, nebo vzducháče?“ ozval se poprvé Klarovič. Do konverzace se zapojoval ještě méně než Jirčák – ale v jeho případě to nikomu divné nepřipadalo. Byl mezi nimi nový a šlo o jeho první zásah v metru. Žádného z hasičů nepřekvapovalo, že mu není do řeči; každý si dobře pamatoval, jak se cítil, když šel poprvé pod zem.

Trchal se nemusel dlouho rozmýšlet. „Bégéčka. Sichr je sichr. Přece jen – jdeme do tunelu. Kdo ví, jak to tam bude vypadat.“

Nikdo neprotestoval. Hlavně proto, že velitel družstva měl pravdu: ve vzducháčích máte kyslík sotva na čtyřicet minut, kdežto v bégéčkách na čtyři hodiny (teoreticky; prakticky spíš na tři a půl).

„Hele a odkud tam vlastně vlezeme?“ napadlo Holzingera. „Je ta souprava blíž Andělu, nebo Karláku?“

„Karláku. Zůstala viset pod posledním pilířem Palackýho mostu.“

„Kurva,“ vyjádřil se potřetí Holzinger. „Takže jdeme pod Vltavu, jo?“

„Jo.“ Trchal se po něm neohlédl; upíral pohled přímo před sebe. „Vezmeme to z Palačáku.“

Štrangler vjel do křižovatky s mrtvými semafory a ohnul to doleva. Pneumatiky zakvílely, jak CASka zatočila do Šumavské.

Brzdové pakny zaskřípěly a scania se zhoupnutím zastavila u pomníku Františka Palackého; přímo před zmučenými obličeji obětí pobělohorského útlaku. Zavřelův VEA parkoval pro změnu pod zdviženou levačkou Čechie.

„Jednotka na místě, Palackého náměstí,“ nahlásil Trchal do tetry. Současně třeskly dvoje dveře a Jirčák s Holzingerem a Klarovičem vyskákali na dlažbu. Trchal si ještě strčil do kapsy klíč od zbrojnice a seskočil za nimi. Štrangler už byl z kabiny venku a vytahoval hliníkovou roletu, aby otevřel vybavení. Jirčák popadl sekeru, Trchal zkratovačku a Holzinger hooligana – a bez jediného slova se rozeběhli přes náměstí. Klarovič za nimi. Velitel zásahu Zavřel, který měl dvacet sekund náskok, mezitím dorázoval k sestupu do metra, doprovázen v těsném závěsu Lehovským, svým řidičem. Trchal a jeho muži mu byli v patách – ale ještě než stihli zmizet pod zem, zabrzdila vedle jejich scanie zličínská tatra. Z předních dveří vyskočil Nejman a Trchal na něj v poklusu mávl. Nejman kývl.

Seběhli po schodech do vestibulu. Posprejované pekařství mělo zavřeno, ani stánek s elektronickými cigaretami ještě nevybalil své zaručeně zdravé nikotinové zboží, ale před zavřenými dveřmi stanice už se stačil nahromadit hlouček debatujících cestujících. Zavřel s Lehovským se skrz ně prodrali. „S dovolením… děkuju… dovolte… děkuju.“ Jedno křídlo skleněných dveří bylo otevřené, zahrazené pouze tabulí s načmáraným nápisem PROVOZ DOČASNĚ PŘERUŠEN. Zavřel s Lehovským se kolem tabule protáhli. Trchal, Jirčák, Holzinger a Klarovič je dohonili u vstupu do přepravního prostoru. Společně produsali mezi značkovači jízdenek. Budka dozorčího stanice byla otevřená a prázdná.

Eskalátory pochopitelně stály. Při výpadku proudu nefungují žádná silová zařízení: žádné jezdicí schody, žádné výtahy, žádné ventilátory. Podrážky hasičských haixek zaduněly na stupních z hliníkové slitiny.

V eskalátorovém tubusu vládlo šero a dolní konec se rozplýval ve tmě (pracovalo jenom nouzové osvětlení napájené z baterkárny: tudíž svítila pouze každá pátá zářivka). Stanice Karlovo náměstí je čtyřicet metrů pod zemí; spolu s Můstkem a Náměstím Republiky představuje nejzahloubenější trojici stanic na trase B. Trchal sbíhal schody těsně za Klarovičem, a když nováček pootočil hlavu, velitel družstva si všiml, jak má napjatou kůži na lícních kostech. Trchal ho naprosto chápal: i když on sám byl veterán, stejně cítil, jak se mu při sestupu do zešeřelých hlubin stahuje žaludek nervozitou – a dokázal si představit, jak musí být člověku, který tohle absolvuje poprvé. Bez ohledu na to, že za sebou má třicetiletou hasičskou praxi.

Klarovič byl v tomto ohledu absolutně typickým… i absolutně netypickým zástupcem nové krve v HZS DPP. Typickým proto, že většinu nových rekrutů v poslední době tvořili lidé s podobnou minulostí: vesničtí dobrovolní hasiči, kteří měli dost zkušeností na to, aby mohli bez absolvování NOVky rovnou nastoupit do rotace (dopravní podnik už si dávno nemohl vybírat; heroická devadesátá a nultá léta, kdy se lidé do tehdejší divize Metro jen hrnuli, byla nenávratně pryč). A netypickým proto, že byl ve svých třiapadesáti letech bezkonkurenčně nejstarším „mokrým“ hasičem DPP. Ne že by na to fyzicky neměl. Při svých dvou metrech výšky si Klarovič stále zachovával impozantní muskulaturu – jak uznávali všichni, kdo ho ve staniční cvičebně viděli jet mrtvý tah. Osud, který ho v tomto věku do sboru dopravního podniku zavál, měl prozaickou podobu bratrových dluhů, jež vyústily v exekuci rodinného šumperáku. A tak se Klarovič ve svém pokročilém věku ocitl na hasičské ubytovně ve společnosti dvacetiletých mlaďochů. Trchal zrovna minulý týden zaslechl, jak se Klarovič komusi zasmušile svěřuje: „To jsi věděl, že ty mladý dneska neposlouchaj nic jinýho než slovenskej hip hop? Člověk aby měl sluchátka s AC/DC i ve sprše.“

Asi ve dvou třetinách sestupu potkali skupinu cestujících, kteří původně čekali na metro a při výpadku uvízli na nástupišti. Teď se ploužili vzhůru po středním eskalátoru. Pohled na hasiče, míjející je po pravých schodech, hlouček využil jako záminku k zastavení a natočení si je na mobily. O pětadvacet sekund později měl další příležitost, když kolem něj produpalo Nejmanovo tříčlenné družstvo.

Zavřel s Lehovským a Trchalovými lidmi mezitím dorazili na konec dlouhých eskalátorů a proklusali spojovací chodbou. Následovaly krátké eskalátory a pak už jejich kroky třeskly o plechy spodní podesty a hasiči vstoupili do stanice.

Panovalo tu ticho a prázdno. Světlo nouzových zářivek chabě pableskovalo na pilířích s lisovanými tvarovkami a propůjčovalo stopadesátimetrové hale atmosféru diamantové dračí sluje. U protiteroristického odpadkového koše na ně čekala dozorčí stanice. V podobných případech měla za úkol evakuovat z prostor metra každého, kdo nepatřil k personálu. Šlo o drobnou, malou ženu s vyschlým obličejem. Odbarvené konečky vlasů, které jí lezly zpod červené čepice, působily ucouraným dojmem.

„To byli poslední?“ ukázal Zavřel hlavou k eskalátorům. „Ti, co jsme potkali? Víc lidí už tady není?“

Přikývla. „Teď jsem to ještě jednou prošla. Všichni jsou pryč.“

„Dobrá práce,“ zamručel Zavřel a Trchal věděl, že to neříká jen tak. Velitel směny často zdůrazňoval, že zatímco oni jsou coby hasiči dopravního podniku na podobné situace zvyklí, pro staniční dozorčí to rozhodně není běžná rutina – a navíc jsou tam až do příjezdu HZS na všechno sami. Spolehlivé splnění povinností by se za takových okolností nemělo brát jako samozřejmost.

„Díky,“ odpověděla dozorčí. Snažila se tvářit klidně, ale Trchal si všiml, jak je její tvář pod štítkem služební čepice pobledlá.

Rozhlédla se po nich. Protože v té chvíli dorazilo už i Nejmanovo družstvo, tyčilo se kolem ní devět temných figur, všechny o hlavu vyšší než ona, sedm z nich v plné zásahové výstroji, navlečené do černomodrých bojáků (oficiálně třívrstvého zásahového oděvu z meta-aramidových vláken ), s galletkami (oficiálně přilbami Gallet ze vstřikovaného termoplastu a s integrovanými obličejovými štíty ) a zavěšenými bégéčky (oficiálně kyslíkovými dýchacími přístroji Dräger BG4 ), včetně dvoulitrových lahví. Jediní, kdo na sobě neměli plnou výstroj, byli Zavřel s Lehovským. Zavřel měl coby velitel zásahu v popisu práce celou akci řídit zvenčí a Lehovský zase všechno natáčel služebním digitálním fotoaparátem. I teď. Každé rozhodnutí muselo být zaznamenáno; stejně tak se nahrávaly i veškeré hovory, které uskutečňoval dispečink HZS DPP na stanici v Hostivaři. Každý krok musel být zdokumentován, aby se v případě průšvihu mohlo určit, kde se stala chyba. A kdo za ni může.

Dozorčí vrazila ruce do kapes modré vesty, jako kdyby se jí náhle zmocnila zima. „Co bude teď?“ zeptala se.

„Teď?“ opakoval Trchal. „No teď vyzkratujeme přívodní kolejnici a vlezeme do tunelu.“

„Jen klid, jo?“ mírnil ho Zavřel. „Nejdřív zjistíme, jakej je stav.“ Zvedl k uchu mobil, na kterém měl vlakového dispečera. „Tady Zavřel. Slyšíme se? Jak to tam vypadá?“

Jak to tam vypadá? pomyslel si Trchal. Co je to za otázku? Jak to v té soupravě může asi teď vypadat?

Tma netrvala dlouho.

Zářivky skleněně zakloktaly, bzikly a rozsvítily se. Ne všechny, pouze některé. Odhadem každá pátá. Ve vagonu se rozhostilo plíživé přítmí: známý interiér působil náhle nepovědomě a cize. Ve stínech se vznášely bílé ovály obličejů; cestující otáčeli hlavami a vyměňovali si pohledy. Zatím beze slova. Ostatně ani nebyl důvod – každý už párkrát zažil, že souprava v tunelu neplánovaně zastavila. Tudíž nikdo nepanikařil. Zatím. Někdo zaklapl knihu, někdo se podíval na hodinky. U několika tváří se barva osvětlení změnila z bílé na modrou, jak je zespodu ozářily displeje mobilů. Samozřejmě zbytečně; na trase B nebyl signál. Padesátnice v džínové bundě Wild Life zastrčila svůj perleťový huawei do kapsy a dramaticky si povzdechla. Ale jinak ve voze vládlo mlčení.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy 101 minut.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.