Rudá Tygřice

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.cooboo.cz

www.albatrosmedia.cz

Amélie Wen Zhao

Rudá Tygřice – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2022

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Arielle, mé nejdražší sestře

1.

Novo Mynsk páchl smrtí.

To ostatně vždycky, ale Ramsonu Sedmilháři vždycky smrděl i po moci a korupci, vraždě a přežití, jejichž puch se dohromady mísil v podmanivé aroma, které člověku sžíralo duši. Ani teď tomu nebylo jinak, až na nezvyklou tmu a tichý sníh, který halil okolí.

Ramson se kradl úzkými uličkami svých dětských dobrodružství svižným a jistým krokem. Naposledy tady byl s Anastázií Michailovovou na slavnosti Prvního sněhu, která se konala v paláci jeho někdejšího pána. Od té doby uběhlo jen něco málo přes jeden měsíc, a přesto mu dnešní svět připadal téměř k nepoznání.

Během pouhých čtyř týdnů se Novo Mynsk změnil v město duchů, jež opustila většina obyvatel ve snaze prchnout před novým režimem. V ulicích, kde se dřív v mihotavém světle pochodní hemžila masa šperky ověšených těl a hlučných opilců, teď byly jen zabedněné obchody s prázdnými výlohami. V místech, kde se mezi sebou servaly různé gangy o zbytky jídla, se povalovaly mrtvoly přikryté sněhem, z nějž tu a tam vyčuhovaly jako ponuré náhrobky kusy látky nebo třeba bota.

Během jeho putování s Anou z jednoho zpustošeného města do druhého to nebyl nijak neobvyklý pohled. Od doby, kdy se Morganya usadila na trůnu, získala moc nad většinou území Severní Cyrilie. Z útržků novin a roztrhaných plakátů se Ramson s Anou dozvěděli o císařské inkvizici, která pořádala rozsáhlý hon na lidi bez Přízně obviněné z jakéhokoli podílu na nelegálním obchodu se Spřízněnci. Tato organizace vedená Spřízněnci loajálními císařovně až za hrob se stala symbolem Morganyina režimu.

Jižnímu teritoriu se zatím nicméně dařilo odolávat utahující se smyčce Morganyiny vlády, což znamenalo, že jí dosud unikal i přístav Zlatá Voda. Podle Any si Rudé pláště vybudovaly základnu právě tam, jelikož to byla jedna z posledních svobodných bašt pro Spřízněnce i lidi bez Přízně. Právě tam měla Ana namířeno, aby spolu s Rudými plášti založila hnutí odporu.

A právě tam, jak si Ramson pomalu začínal myslet, by mohl i on nalézt aspoň nějakou obdobu života, až tohle všechno skončí. Kdysi býval správcem zdejšího přístavu. Pod záštitou svého někdejšího pána Alarica Kerlana vybudoval ve městě pulzující ilegální obchodní a zločineckou síť. Vytvořil z něj místo, o němž snil, že mu jednoho dne bude říkat pane.

Neřekl Aně, kam se dnes večer konkrétně chystá, protože to nebyla konkrétně její věc, která by nějak konkrétně souvisela s její, totiž jejich misí. Šlo spíš o to, že jakmile do Novo Mynsku vkročil, hned zaslechl tiché volání, fantomovou přitažlivou sílu svého spojení s tímto místem, kterou se mu ještě nepodařilo úplně zpřetrhat.

Přišel se na vlastní oči přesvědčit, co se stalo s Alaricem Kerlanem a s Řádem konvalinky. Přišel se nadobro rozloučit s tím, co zbylo z trosek jeho minulosti, jednou provždy, než se vydá novým směrem.

Rytmické klepání misericordie o bok rázem ustalo, když Ramson zabočil za poslední roh a zpomalil. Najednou si uvědomil, jak je za dlouhou bodnou zbraň u pasu rád.

Kerlanovo panství se osamoceně tyčilo uprostřed zasněžené ulice, napůl pohřbené závějemi. Zpřelámaná zlatá brána doširoka rozevřená. Ty tam byly řady strážných v livrejích, lampy z diamantového skla, jejichž jas se jako svatozář rozléval po sytě zeleném trávníku, i okna hořící oslepujícím světlem i do té nejtemnější noci.

Ramson přejel rukou v rukavici po rozbitých mřížích brány a zaváhal.

Dokonce ani teď v něm pohled na Kerlanovo panství nepřestával rozviřovat kalnou směs pocitů. Poznal tady bolest. Neskutečnou bolest, která ho dosud pálila na kůži v podobě cejchu Řádu konvalinky. Poznal tu růst vybroušený hladem a strachem pramenícím z vědomí, že musí udělat cokoli, aby přežil. Ale ochutnal tu i štěstí, stejně prchavé jako záblesky barvy mezi šedými mračny stahujícími se nad císařstvím. To pramenilo z krevních paktů a uznání vykoupeného životy jiných lidí, které si vydobyl, zatímco pomáhal utužovat moc Alarica Kerlana.

Srdce mu bušilo až v krku, když spěchal po zasněžené cestě. Jakmile došel až k velkým mahagonovým dvoukřídlým dveřím, všiml si, že jedna klika je rozbitá, zatímco druhou jako by někdo čistě odsekl jakýmsi ozubeným ostřím. Se skřípáním pantů je rozevřel a vstoupil dovnitř. Ocitl se v rozlehlém sídle číhajícím jako temná, tichá past.

Kerlanovo panství působilo, jako by ho někdo vyraboval. Z mramorových stěn zmizely obrazy ve zlatých rámech, stejně jako lazuritové vázy i všechny z mnoha dalších předmětů, jež Kerlan považoval za exotické. Někdo roztříštil skleněný strop a jeden z křišťálových lustrů se zřítil doprostřed hodovní síně, čímž na zemi vznikla změť úlomků skla a křišťálu lesknoucích se v měsíčním světle. Na chodbách ležely místy závěje sněhu, a jelikož bylo pod nulou, Ramsonovi od úst stoupala pára.

Když zahnul za roh a málem zakopl o nějakou mrtvolu, zpozorněl na maximum.

Tělo bylo napůl přikryté sněhem. Dokázal rozeznat jen rukáv a z něj vyčuhující černající ruku. Ramson si klekl a odhrnul čerstvě napadaný sníh, aby odhalil i levici. Přesně jak předpokládal. Na straně levého zápěstí spatřil vytetovanou konvalinku.

Takže dotyčný patřil k Řádu.

Místo strachu, zármutku nebo snad lítosti si Ramson mrazem zkřehlou ruku prohlížel s pozornou zvědavostí. Rovnoměrně zčernalá kůže ukazovala na vnitřní krvácení. Výš na předloktí spatřil puchýřky svědčící o nějaké vyrážce.

Takže ho otrávili.

Ramson odhrnul víc sněhu a odhalil i mužovu tvář.

Zkřivenou bolestí, celou fialovou a otřesně nateklou, sice trochu propadlou vinou času, ale dokonale zachovanou mrazem. Několik vteřin se na ni díval, než dospěl k závěru, že ji nezná. To tělo tudíž patřilo nějakému druhořadému bezejmennému lotrovi. Ponechané hnilobě, až odtají zimní sněhy.

A přestože po jejich společném pánovi nebylo nikde ani památky, Ramson jako by zaslechl vzdálenou ozvěnu jeho hlasu.

Teď ale patrně zemřeš jen jako další neznámá, zbytečná nula, jejíž tělo shnije ve stoce Hrází.

Ramson se energicky postavil. Zdánlivý šepot se mu v uších rozplynul a jeho smysly místo něj zachytily cosi jiného.

Jediným pohybem tasil, rozmáchl se a otočil se.

Následoval překvapený výkřik. Jeho čepel se dotkla jemného masa na odhalené šíji. A taky… dlouhých vlnitých vlasů.

Ramson sevřel v pěsti hustý pramen a stáhl útočníkovu tvář do měsíčního svitu. Jeho opatrnost se rázem změnila v překvapení. „Oljušo,“ vyhrkl, zatímco žena se mu pokoušela vytrhnout. „Zatraceně.“

„Pusť mě,“ vydechla, ale Ramson si ji místo toho přitáhl blíž a přitiskl jí dlouhou dýku k jemné kůži na krku.

„To nejspíš ne,“ řekl. K čertu, neměl v plánu tu na někoho narazit, nicméně jak si byl Ramson Sedmilhář dobře vědom, věci se jen zřídka vyvíjejí podle plánu. „Mělo mě napadnout, že to byla tvoje práce. Blín?“

„Oleandr,“ sykla. „Nějak jsi vyšel ze cviku, Sedmilháři.“

„Zkus něco a uvidíme, jak moc jsem vyšel ze cviku s misericordií.“

Oljušu poznal jako Spřízněnkyni v Cirku. Specializovala se na jedy a práci s otrávenými jehlami. Ačkoli o tom nevěděla, využil ji jako páku na Bogdana, přátelského, nicméně přihlouplého cirkmistra Cirku, nechvalně proslulého klubu, kde Alaric Kerlan dřív pořádal představení se smlouvou vázanými Spřízněnci.

Jestli je teď tady, mezi sněhem zavátými těly vykazujícími známky otravy… Ramson měl pocit, že je velice blízko odhalení pravdy o tom, co se stalo s Řádem.

Oljuša sykla, ale cítil, jak pod ostřím dýky naprázdno polkla. „Tak to se možná oba přidáme k tělům, která nám leží u nohou,“ zavrčela. „Pusť mě. Nepřišla jsem tě sem zabít.“

„Tak proč jsi tedy přišla?“ zeptal se Ramson zdvořile a přitiskl jí zbraň na krk tak, aby jí to bylo nepříjemné, ale ještě ji neřízl.

„Varovat tě. Kerlan tě chce vidět mrtvého. Vypsal na tvou hlavu odměnu. Po tvé krvi nejspíš baží celý Řád, Sedmilháři. Nebo aspoň jeho zbytky,“ dodala po chvíli.

Ramson se rozhlédl a z opatrnosti ještě víc zpozorněl. Před ním i za ním se táhly jen prázdné chodby. „Proč bys mě měla chtít varovat? My dva jsme ze stejného těsta, Oljušo, takže mě, prosím, ušetři žvástů o tom, že snad z dobroty srdce.“

„Protože tě potřebuju.“ Ostrý tón jejího hlasu podbarvovalo zoufalství. „Bogdan je pryč.“

To byla pro Ramsona novinka. „Jak to myslíš?“

Během těch několika příležitostí, kdy se s Oljušou setkal po skončení jejího angažmá v Cirku, hovořila vybraným jazykem, v očích měla laní pohled a doslova visela na Bogdanově zlatem prošívaném rukávu. Cirkmistr ji zachránil před doživotním účinkováním v představeních i před vynucenou pracovní smlouvou a oženil se s ní. Byl to právě Ramson, kdo jim to v Kerlanových záznamech pomohl zaonačit tak, aby to Kerlan nikdy nezjistil.

„Je nezvěstný. Proto jsem za tebou přišla,“ řekla Oljuša a znovu polkla. „Tak mě pusť, ať ti to můžu vysvětlit.“

Takže od něj přece jen něco potřebuje. Ramson v mžiku změnil taktiku. „Takže jsi mi přišla navrhnout kšeft. Víš přece, že nikdy nedávám, aniž bych si sám něco vzal, Oljušo.“

„Fajn,“ vydechla a Ramson od ní poodstoupil dost daleko na to, aby byl z dosahu jakýchkoli jehel nebo jiných ostrých, jedem napuštěných předmětů, které by na něj mohla chtít zkusit. Oljuša se narovnala, promnula si hrdlo a setřela slzy – roztřesenýma rukama, jak si Ramson všiml. Najednou mu připadala taková maličká, schovaná v kabátě, který už se neleskl tak jako dřív. Naopak, působil zašle. Ramson si ji pamatoval v přepychových kožešinách a nejjemnějším hedvábí, s perlami ve vlasech, které jen zářily, když pohodila hlavou a rozesmála se.

Ramson zaťukal špičkou dlouhé misecordie o mramorovou podlahu. Do ticha zaševelila dutá ozvěna. „Můžeš začít tím, že mi povyprávíš, co se stalo s Řádem. Cos chtěla říct těmi zbytky?“

„Někdy zapomínám, jak dlouho už jsi ze hry, Sedmilháři,“ odfrkla si Oljuša. „Potom, co se Morganya zmocnila trůnu, mě Kerlan donutil zavraždit všechny, kteří měli nějak prsty v jeho obchodech s lidmi. Ze strachu z inkvizice je odhodlaný pohřbít všechny důkazy o tom, že kdy existovaly,“ vysvětlila se zábleskem v očích. „Pak odjel s hrstkou nejvýš postavených členů. Rozhodl se přesunout svou pozornost na nový kontrakt s Bregonem.“

Zmínka o jeho rodném království Ramsona nečekaně zaskočila. Jakmile tu novinku slyšel, doslova nastražil uši.

„Jaký kontrakt? A proč s Bregonem?“

„Říkal, že v Bregonu je budoucnost obchodu se Spřízněnci. Víc nevím. Nejspíš chce utéct před císařskou inkvizicí a císařovnou nařízeným honem na překupníky Spřízněnců.“

Ramson se nad těmi informacemi na chvíli zamyslel. Morganya si Kerlana najala, aby zařídil vraždu korunního prince – Anina bratra –, nicméně po korunovaci se obrátila proti překupníkům Spřízněnců s až fanatickou vervou. Bylo pravděpodobné, že Kerlan takový vývoj událostí jako obvykle předvídal, stáhl ocas mezi nohy a utekl, aby vybudoval nové nelegální impérium… v Bregonu.

A právě to nedávalo smysl. Bregon se o své Spřízněnce nikdy nijak nezajímal. Tam se jim říkalo mageni, a pokud Ramsonovi sloužila paměť, nikdo se s jejich identifikací nebo monitorováním neobtěžoval. „Jak to všechno víš?“

„Protože,“ hlesla Oljuša, „si s sebou vzal Bogdana. Neozval se mi už celé týdny.“

Ztichla, velké oči se jí i ve tmě zaleskly a Ramsonovi to konečně došlo. „Ty chceš, abych ti ho pomohl najít.“

„Slíbil, že to bude jen nakrátko. Že se vrátí do měsíce,“ polkla Oljuša. „Myslím… myslím, že se něco pokazilo.“

Takové rozptylování si nemůže dovolit. Šel sem jen ze starého zvyku. Aby zjistil, co se stalo s Řádem a jeho někdejším pánem. Možná by opravdu bylo lepší nechat duchy spát.

Začal se otáčet. „Rád bych ti pomohl, Oljušo, vážně, ale jelikož Kerlan chce moji hlavu, řekl bych, že mám nejspíš lepší věci…“

„Je v přístavu Zlatá Voda.“ Při těch slovech ztuhl a zaváhal. Pak se k ní pomalu obrátil zpátky. Oljuša si ho pozorně prohlížela. Když viděla, jakou reakci v něm vyvolala, pokračovala. „Řekl Bogdanovi, že přístav ovládne a bude pokračovat odtamtud. Bezpochyby k tomu využije obchodní cesty, které jsi s Bregonem vybudoval ty.“

Ramsonovi se v žilách rozlil ledový chlad. Všechny ty plány, které si pro sebe během těch posledních několika týdnů spřádal, jako by se před ním rozplynuly jako obláček dýmu. Přístav Zlatá Voda hrál v jakékoli budoucnosti, kterou si pro sebe vysnil, klíčovou roli.

Až na to, že Kerlan se tam dostal dřív.

Oljušin hlas jako by k němu doléhal z veliké dálky. „Myslela jsem si, že tě to zaujme. Navrhuju uzavřít spojenectví a svrhnout společně Kerlana jednou provždy. Najdi ho. Najdi Bogdana a přiveď mi ho zpět. A já tě na oplátku budu chránit. Získáš někoho, kdo ti bude krýt záda na straně nepřítele. Ať po tobě půjde kdokoli z Řádu, já se k němu dostanu jako první.“

Ramson o tom mlčky uvažoval. V duchu už se přesunul do budoucnosti, splétal dohromady různé situace a možnosti a zvažoval všechna pro a proti. Původně chtěl nechat Kerlana na pokoji. Chtěl, aby se pro něj Řád stal jen vzdálenou vzpomínkou, minulostí, kterou si přál pohřbít. Jenže místo toho to vypadalo, že si ho minulost sama našla. Tím, že se Kerlan zmocnil zlatovodského přístavu, si pro sebe urval to nejcennější, co mohl, a zatlačil Ramsona ke zdi.

Vymlácenými okny se dovnitř rozléval měsíční svit. Ramson měl pocit, že ačkoli je dům pustý, cítí v něm přítomnost svého někdejšího pána. Jako stín, který se mu tyčí za zády.

Pro Kerlana to je celé jen hra. Budiž. Teď je na tahu Ramson.

Role pouhé loutky už ho unavovala.

„Tak co?“ dolehl k němu nakonec Oljušin hlas. „Uzavřeme kšeft?“

„Jsem tomu nakloněný,“ odpověděl Ramson. „Ovšem nečekej, že ti na to podám ruku.“ Dobře viděl, jaké triky schovává Oljuša v rukávu. Jak jedna jediná kapka jejích jedů dokáže člověka naprosto paralyzovat.

Oljuša se chladně usmála. „Od začátku jsem věděla, že Bogdana nezachráníš čistě z dobroty srdce, pokud z toho taky nebudeš něco mít. Zdá se, že jsem měla pravdu.“

„To jsem skutečně tak předvídatelný?“

Oljuša pokrčila rameny. „Nemůžu tvrdit, že tě nějak dobře znám, Sedmilháři,“ řekla a začala si hrát s nehty. „Ale Bogdan ani já bychom v Kerlanově Řádu nepřežili tak dlouho, aniž by nad námi někdo držel stráž. Samozřejmě jsi to mohl dělat jenom proto, aby sis koupil nějakou pojistku… ale já myslím, že přes všechny své chyby máš vrozené sklony být dobrý – svým vlastním, strašlivým způsobem.“

Její slova v něm rozvířila ozvěnu jisté vzpomínky. Na dívku stojící pod jemně padajícím sněhem nové zimy, jejíž oči září pronikavěji než měsíc. Vyber si správnou cestu, Ramsone.

Z té vzpomínky ho probral až Oljušin hlas. „Než se rozloučíme, mám pro tebe ještě jeden dárek,“ řekla. „Znám ve zlatovodském přístavu jednu ženu. Kerlan ji najal na pár dodávek zboží speciálně z Bregonu už dřív. Bude mít víc informací.“

Ramson si pozorně poslechl jméno, které mu Oljuša prozradila. Nic mu neříkalo, což ho překvapovalo. Možná před ním přístav Zlatá Voda přece jen skrývá ještě nějaká tajemství. Pohřbená hluboko v písku mužem, který z Ramsona udělal toho člověka, jímž býval. Člověka, jímž stále byl.

Nastal čas, aby si Ramson začal klestit svou vlastní cestu.

Otočil se a rozloučil se s Oljušou nadzvednutím klobouku. „Rád jsem tě viděl, Oljušo. Ty jen hezky seď a soustřeď se na vraždění našich bývalých kolegů. Než skončíš, budu zpátky i s tvým manželem.“

Slyšel, jak se Oljuša hrdelně zasmála. Ozvěna jejího smíchu se mísila s klapáním jeho podpatků. „Zatím jsem nad tebou ještě nezlomila hůl, Sedmilháři.“ S tím se trochu odmlčela, než dodala: „Až Kerlana najdeš, slib mi, že ho ode mě budeš pozdravovat.“

„Já sliby nedávám,“ odpověděl Ramson. „Tak je aspoň nemůžu porušit.“

A přesto ještě když to říkal, cítil, jak se mu hluboko do srdce zarývají ostré hrany závazku.

Jonah mu kdysi poradil, aby žil pro sebe samotného. Jde o to, Ramsone, pověděl mu a v havraních očích se mu zablýskla inteligence a na dvanáctiletého kluka i nevídaná moudrost, že můžeš dosáhnout čehokoli na světě, ale pokud to děláš pro někoho jinýho, nedává to smysl.

Jenže zatímco Ramson kráčel sněhem a Kerlanovo panství plné slepých rozbitých oken a s otevřenými branami připomínajícími ústa dokořán nechal za sebou, uvědomil si, že cesta před ním je pořád ještě příliš z dosahu, zastoupená stínem, který se s každým dalším jeho krokem zvětšoval a nabýval jasnějších tvarů.

Alaric Kerlan představuje všechno, čím na sobě samém, na životě i na světě obecně pohrdal. Dokud Kerlan žije, nemůže být Ramson svobodný.

A pokud Kerlan právě teď buduje nové kriminální impérium ve zlatovodském přístavu a využívá obchodních cest do Bregonu, které Ramson vytvořil, pak je i překážkou na cestě k budoucnosti, kterou Ramson zahlédl a v niž doufal.

Ramson zaklonil hlavu k bezhvězdné obloze. Když promluvil, dech se před ním rozplýval jak oblak páry. „Já najdu svou vlastní cestu, Jonahu,“ řekl nahlas. „Nejdřív ale vystopuju Alarica Kerlana. A zabiju ho.“

2.

Zima nad Novo Mynskem tajila dech a mrazivě štiplavé ticho noci halilo Anastázii Michailovovou do svého závoje, zatímco v ulicích pátrala po krvi. Tu a tam zachytila svou Přízní její slabé stopy. Cákanec vsakující se do země jako barva. Otisk dlaně na zlomené pouliční lampě zašlý ve šmouhu.

Nečekala, že se kdy vrátí na místo, kde zažila ztrátu a krutost svého císařství na vlastní kůži. Jenže před několika týdny – potom, co ji Morganya málem zabila a ona se ocitla na útěku – poslala za svým starým přítelem Jurijem, vůdcem Rudých plášťů, sněžného jestřába se zprávou, v níž ho žádala o schůzku.

Dočkala se zašifrované odpovědi, pro případ, že by ji zachytil někdo jiný. Sejdeme se o deváté hodině šestadvacátého dne prvního měsíce zimy na místě, kde jsme se viděli naposledy. Hledej mého posla ve stínech.

Během pouhého měsíce se Novo Mynsk změnil jen v prázdnou skořápku toho, čím býval, když se v něm setkala s Jurijem. Dači zely prázdnotou, jelikož bohatí je opustili a utekli před Morganyiným režimem na jih. Ti, kteří zůstali, se zdržovali uvnitř. Ana cítila jejich krev mihotající se za tenkými stěnami, okolo nichž procházela.

Nebyl to pro ni neznámý pohled.

Během posledních pár týdnů, kdy putovala spolu s Ramsonem, narazili na mnoho opuštěných měst, kde se vymlácenými okny domů a napůl zabedněnými obchody proháněla meluzína. Představu o Morganyiných plánech a jejím novém režimu si udělali z letáčků povalujících se na ulicích a střípků oznámení, které zahlédli.

Nově korunovaná císařovna Morganya Michailovová vládne spravedlivě nebo Reformy císařského soudního dvora znamenají pro Cyrilii novou éru, hlásaly nadpisy. Z jiných se dozvěděli o povinné registraci občanů bez Přízně i o tom, že identifikační průkazy je třeba nosit neustále při sobě.

Morganya pomalu, ale jistě převracela osudy Spřízněnců a lidí bez Přízně. Ovšem jak konkrétně, to Ana ještě bude muset zjistit.

Když zahnula za další roh, zaskočeně se zprudka nadechla a zpomalila.

V místech, kde stával Cirk, zela jen spálená konstrukce budovy. Groteskní imitace cyrilské katedrály shořela na prach a její někdejší vitrážová okna vyobrazující spoře oděné dívky byla roztříštěná. Ve zdech po nich zůstaly jen díry připomínající prázdné oční důlky ve znetvořené tváři.

Jen těžko si představit Cirk takový, jaký býval teprve před měsícem, kdy narazila na Jurije uprostřed kruhu, v němž se obchodovalo se Spřízněnci. Drsného, plného svíjejících se těl, sálajícího pronikavým zápachem potu a přeslazených parfémů. Pozlacené mahagonové dveře byly nyní vyražené. Když vešla dovnitř, praskaly jí pod nohama rozdrolené trosky a její kroky hlasitě zněly do ticha. Závěsy zdobené korálky se povalovaly na podlaze jako perly z roztrženého náhrdelníku, lenošky byly převrácené a měly rozřezané potahy.

Ana si posvítila na cestu svou Přízní, jako by to byla pochodeň, a osahala si rozvaliny skrze krev na stěnách a na schodech vedoucích do podzemního sálu.

Postupně před ní vykrystalizoval osamělý plamínek nacházející se kdesi pod ní.

Jurijův kontakt.

Rukou v rukavici vytáhla lucernu z vnitřní kapsy nového kabátu – tentokrát krvavě rudého –, který si koupila v jedné vzdálené vesnici, aby si výjimečně udělala radost.

Zatřásla lucernou. Přísady ve skleněné kouli se promísily a za pár vteřin se uvnitř rozhořel malý vytrvalý oheň vrhající světlo všude kolem.

Nesla ji před sebou cestou dolů po schodech i dál chodbou vedoucí do podzemního sálu. Její Přízeň byla napjatá k prasknutí, jak ji soustředila na plamínek krve blížící se s každým dalším krokem.

Vstoupila do hlediště, které ještě před několika týdny žilo světly pochodní, smíchem a duněním bubnů.

Pódium, na němž se odehrávala představení, teď připomínalo hřbitov. Na kusy rozmetané kamenné sloupy se povalovaly na podlaze. Hedvábné závěsy a stuhy, jimiž bývaly ověnčené, ležely na zemi napůl pohřbené sutí. Na stěnách byly tu a tam černé spáleniny a někdo převrátil všechny sochy Božstev, které dřív držely nad pódiem stráž. Zatímco procházela sálem, pozorovala ji zachmuřená kamenná tvář.

Ana se zastavila před pódiem. Stále ještě zůstávalo zasypané okvětními lístky a zbytky všech elementů, jež na něm byly využívány před jeho zničením. Černokamenem vyztužené sklo, které May zničila, se lesklo jako sníh. Nikdo se tu ani neobtěžoval uklidit. Kerlan to po povstání musel nechat v tomhle stavu.

Na okamžik jí myslí probleskla vzpomínka a na pódiu před sebou spatřila dítě budící k životu květ. Zvedlo k ní pohled jako oceán modrých očí lemovaných jemnými vlasy.

Nejsme nic než prach a hvězdy.

Ana se rychle obrátila stranou. Z hlubin srdce se jí začínaly drát slzy.

Cítila ale ještě něco jiného. Přes příval emocí málem, málem přehlédla nepatrný pohyb, který zachytila okraji své Přízně.

Světlo, jež do okolí vrhala její lucerna, náhle vyhaslo a hlediště se propadlo do tmy.

Ana slyšela vlastní dech i tlukot srdce… i velice tiché kroky ozývající se odněkud z trosek za pódiem. Znovu lucernou zatřásla. Chemické látky zachrastily, sklo bylo teplé, jako by v ní stále plál oheň… ale nesvítila.

Cítila, že zhruba deset kroků od ní někdo stojí.

Zhluboka se nadechla. „Ukaž se,“ vyhrkla.

V lucerně zazářila jiskra ohně a vzápětí znovu zahořela plamenem, který osvítil okolí.

Na pódiu vedle sochy plačícího Božstva stál nějaký mladík. Objevil se zcela nečekaně, jako duch, a když ji probodl pronikavým pohledem, Ana měla najednou neodbytný pocit, že je to jen nějaký stín.

„Omlouvám se, jestli jsem tě vyděsil.“ Měl jemný, chladný hlas, temný jako sametová noc. „Když se máme setkat s cizinci, je třeba dbát co největší opatrnosti.“

Ana si ho prohlížela, přemýšlela o tom, jak najednou pohaslo světlo její lucerny, a pozorovala stíny, které toho muže halily jako plášť.

Hledej mého posla ve stínech.

Takže Spřízněnec. Spřízněnec stínů.

„Já jsem přítel,“ řekla nakonec. „Jsem Jurijův přítel.“

„O tom dost pochybuju,“ opáčil muž a zamířil k ní. Pod naleštěnými botami mu křupala suť. Jeho obrysy jako by se mihotaly, olizovány stíny. Teprve když se víc přiblížil, začala Ana rozeznávat jeho obličej. Do čela mu s nedbalou elegancí spadal pramen rovných, inkoustově černých vlasů, které lemovaly až nezvykle krásnou tvář vykazující rysy obyvatel Aseatských ostrovů. Na sobě měl jasně bílou tuniku se stříbrnými knoflíčky zapnutými až těsně k bledému krku. Ladností a uhlazeností připomínal pohádkového prince.

Jenže z očí mu planula lítá temnota.

Aně problesklo hlavou, jestli ho taky prodali do císařství už v dětství jako její přítelkyni Linn.

Na okraji pódia se ten muž zastavil, načež z něj s lehkostí seskočil. „Sejin, Jurijův zástupce.“

Takže tohle je zástupce velitele Rudých plášťů.

Aně neušlo, že se jí nepoklonil. Odhodlaná chovat se sama zdvořile mu kývla na pozdrav. „Anastázie Michailovová, dědička cyrilského trůnu.“

Měla pocit, jako by po ní Sejin na zlomek vteřiny šlehl pohledem, ale stačilo, aby jednou mrkla, a jeho výraz byl znovu zcela nečitelný. „Nuže, meya dama,“ začal, aniž by jakkoli projevil úctu k jejím titulům, „jsem tady na žádost našeho velitele.“

Bylo snadné domyslet si skutečný význam jeho slov. Z vlastní vůle jsem nepřišel.

Každá jeho věta i pohyb byly promyšlené a Ana začínala pod rouškou zdánlivé diplomacie vnímat náznaky nepřátelství.

Najednou ji napadlo, co asi Jurij svému pobočníkovi řekl, že v něm vyvolal ten odtažitý chlad, s nímž si ji prohlížel. Od té doby, co se s Jurijem naposledy viděla, už uběhl víc než měsíc. Tehdy se jejich cesty krátce střetly v Shamaïřině chatě, než se opět rozdělily.

Až budeš připravená, pošli sněžného jestřába do přístavu Zlatá Voda, řekl jí tehdy s pohledem, z něhož sálala vřelost.

Zadívala se do studených temných očí jeho druhé ruky. Změnilo se snad něco? „Díky za tvůj čas,“ řekla. „Půjdu rovnou k věci. Přišla jsem, abych se spojila s Rudými plášti.“

Následovala chvíle ticha, během níž měla Ana pocit, jako by se stíny okolo ní prohloubily. Jako by byly živé. Sejin na ni jen nezúčastněně hleděl. „A proč,“ zeptal se jí pak pomalu, „by měly Rudé pláště s takovým spojenectvím souhlasit?“

Ta otázka ji zaskočila. Potom, co se s Jurijem rozloučila, jí jejich budoucí spojenectví přišlo zcela přirozené.

Zadívala se Sejinovi do očí. „Mluvil jsi s Jurijem?“

„Mluvil,“ odpověděl lakonicky Sejin.

„Pak víš, že bojujeme na stejné straně, že oba chceme svrhnout Morganyu. Chci vybudovat svět, který by byl bezpečný jak pro Spřízněnce, tak pro lidi bez Přízně.“ Dech se před ní rozplýval jako ledová mlha. „Dokážu Morganyu porazit. Dokážu získat zpět trůn.“

Sejin došel až k ní a stínům poručil, aby se stáhly, takže se kolem nich rozlilo jezero stříbrného měsíčního světla. „Musíš přece chápat, že přesně proto nejsme a ani se nemůžeme stát spojenci.“

Jeho věta Aně vyrazila dech. „Ne, to tedy nechápu. Nepřejí si snad Rudé pláště svět rovný pro všechny?“

Sejin se na ni chladně usmál. „Přejí.“

„Tak proč…“

„Ale ty ne,“ přerušil ji Sejin a zablýsklo se mu v očích. „Pověz mi, jaký rozdíl je mezi tebou a Morganyou? Koneckonců, obě jste císařovny Spřízněnkyně slibující lepší svět svým lidem.“

Any se nejprve zmocnil šok a následně znechucení. Jakou hru se to s ní snaží hrát? „Sejine,“ vyhrkla Ana snažící se udržet klid. „Viděl jsi vesnice, které lehly popelem, viděl jsi spálená těla, krvavou stopu, která se táhne za Morganyinými silami. Ona nevytváří rovnoprávnost. Ona využívá násilí k převrácení sociálních pořádků v zemi, aby upevnila vlastní moc.“

„A není to přesně to, co uděláš ty, když usedneš na trůn?“ rozhodil Sejin rukama a zcela bez zájmu pokrčil rameny. „Já vidím jen dvě Spřízněnkyně, které se přetahují o trůn, které obě slibují světlejší zítřky zneužívaným a zranitelným.“

Anou začínal cloumat lítý hněv. „Morganya vraždí nevinné…“

„Morganya čistí zem od těch, kteří se podíleli na pašování a zneužívání Spřízněnců.“

„Což není ani rovnost, ani svoboda! To je masakr.“

Sejinovi přeběhl po rtech stín křivého úsměvu. „Copak nás dějiny neučí právě tomu? Cesta k moci je zalitá krví. Smrtí tisíců nevinných. I Morganya nám slibovala rovnost a svobodu. Čím se od ní tak lišíš, že bychom měli naše síly dát do tvých služeb? Jsi jen holka, co se narodila se stříbrnou lžičkou u huby a zlatou korunkou na hlavě. To nevypovídá nic o tom, jestli jsi vůbec schopná vládnout.“

Vzteklý žár, který sálal v jejím srdci, najednou pohasl a Anu zamrazilo.

„Chápej,“ pokračoval Sejin, „mně nejde o to, ze které z vás by byla lepší vládkyně, Anastázie.“ Tón, jímž vyřkl její jméno, Anou otřásl. Tak dominantní, jako by před ním stála nahá. „Mně jde o celý systém. Poslední císař, ten před ním i ten před ním, ti všichni naslibovali lidem hory doly. Jenže dovolit monarchovi vládnout, aniž by se komukoli zodpovídal, znamená, že pokud selže, lidé se nemají jak bránit. Tentokrát rozpřáhl ruce s naprosto střízlivým výrazem. „Dejme tomu, že ty jsi milosrdná. Předpokládejme, že jsi milostivá a že bys vládla spravedlivě. Co bude po tvé smrti? Co další, kdo nastoupí na trůn po tobě? Nebo ten po něm? Nebo další, kteří přijdou ještě po nich? Můžeš zaručit, že i ti budou stejně spravedliví a laskaví, jak tvrdíš, že jsi ty?“

Ana se snažila vymyslet na to nějakou odpověď, jenže marně. Vzpomněla si na své první setkání s císařskou gardou, na to, jak s ní a s May zacházeli jako s nějakými zločinci, na to, jak na vlastní oči viděla nerovnosti, kterým její otec dovolil, aby zamořily celé císařství jako nějaká nemoc.

Celou dobu chtěla získat trůn, protože věřila, že to všechno dokáže změnit, protože byla skálopevně přesvědčená, přísahala by i na víc než na svůj život, že přinese své zemi znovu rovnost.

Nikdy ji ovšem nenapadlo zpochybnit samotný systém vlády. To, co říkal Sejin… v tu chvíli jí to přišlo nemyslitelné.

„Tvrdíš, že bojuješ proti císařovně Morganye,“ pokračoval tiše Sejin. „Tvrdíš, že si přeješ vytvořit monarchii spravedlivou ke všem bez výjimky. Jenže problém spočívá v monarchii samotné. Lidé, Spřízněnci i ti bez Přízně, už příliš dlouho trpí kvůli teorii o spravedlivém vládci. Je načase, abychom dostali možnost mluvit do toho, jak se mají naše životy řídit. Budoucnost je v rukách lidu. To je poslání Rudých plášťů.“

Ana měla pocit, jako by se s ní točil celý svět. Jako by znamení, která dříve přehlížela, najednou jasně vzplála. Jurij ji měl rád, ale nikdy jí nic neslíbil. Ani trůn, ani spojenectví, dokonce ani společný cíl. Spojila s ním a s jeho revolucí veškeré své naděje. Ve vlastní honbě za spravedlností a rovností se ani jednou nezamyslela nad tím, jestli vůbec oba kráčí po stejné cestě.

Zažila ale život z obou stran. Jak ze strany privilegovaného, tak ze strany pronásledovaného. Byla princeznou i Spřízněnkyní. Jistě… „Já nejsem jako jiní vládci,“ vyhrkla chraplavě. „Vím, jaké to je být Spřízněnkyní, vyslechnout si, že tě nikdo nechce, být zavržená celou společností. Viděla jsem, co se děje slabým a zranitelným v nejtemnějších koutech našeho císařství. Chci změnit systém.“

„Samotná změna systému ale nestačí,“ zpražil ji Sejin. „My musíme systém zničit.“ S tím se odmlčel a téměř v omluvném gestu svěsil ruce. „Dost bylo politického filozofování. Teď už chápeš, proč se s tebou Rudé pláště nespojí a ani spojit nemohou. Jsi dědičkou trůnu, Anastázie. Jsi ztělesněním antiteze našeho hnutí.“

Ana si vzpomněla na ten okamžik, který jako by se udál už dávno, kdy stála ve světle měsíce jen ve společnosti Syvernské tajgy a siluety muže s ohnivým srdcem, jehož znávala.

Rudé pláště mohou být jejími jedinými spojenci a Jurij jedním z posledních lidí naživu, kteří jí jsou drazí. Nicméně skutečností zůstává, že mají daleko k tomu, aby bojovali na stejné straně barikády.

Rudé pláště chtějí revoluci.

Ona chce trůn.

Ale… kdepak. Právě teď přece čelí závažnější hrozbě než tomu, kdo nebo jak bude vládnout. Morganya utahuje smyčku kolem celého císařství pevněji a pevněji. Je jen otázkou času, kdy dožene i je a zničí jakoukoli naději na odpor.

Právě teď jsou na stejné straně barikády. Naučila se, že nepřítel jejího nepřítele je její přítel.

Jurij to pochopí. Nejdřív společně svrhnou Morganyu a vzájemné spory vyřeší potom. Protože, říkala si Ana, jestli se nespojí teď, žádné potom už nebude.

Musí s ním mluvit. S jeho pobočníkem jen ztrácí čas.

Byla tak pohroužená do myšlenek, že ji překvapilo, když si všimla, že Sejinovi se ve tváři usadil takový hladový výraz. Ruce měl u boku, opřené o jílec misericordie zavěšené na opasku.

„Monarchie musí zemřít, Anastázie,“ zašeptal.

Okolní stíny se prohloubily. Aně přeběhl mráz po zádech. Instinktivně v sobě probudila Přízeň.

Sejin udělal krok kupředu.

A vtom poblíž zničehonic zazářil další krvavě rudý plamen. Rychle se blížil k nim.

Sejin šlehl pohledem ke vchodu a jeho výraz se opět změnil. Světlo sálající z Aniny lucerny pohaslo a stíny kolem nich ani nedutaly.

Ana soustředila svou Přízeň a otočila se.

Někdo vběhl do dvoukřídlých dveřích. Nějaká dívka s rozcuchanými vlasy a vykulenýma očima. Na sobě měla tmavý plášť, z nějž prosvítala jasně červená podšívka.

Sejin se zamračil. „Jesénie?“

Takže další od Rudých plášťů, domyslela si Ana a zadívala se na dívku, která se zastavila nějakých dvanáct kroků od nich. „Sejine,“ vyhrkla udýchaně. „Jsou tady. Císařská inkvizice.“

Aně znovu přeběhl mráz po zádech. Od doby, co byla na útěku, už prošla mnoha zpustošenými vesnicemi. Císařská inkvizice neměla dorazit tak rychle.

„Rozmístěte jednotky,“ rozkázal Sejin. „Zůstáváme v utajení a pokračujeme v průzkumu terénu.“

Mluvil ostrým, panovačným tónem a Aně došlo, proč si ho Jurij vybral za svého zástupce a druhého muže Rudých plášťů. Na tom, kterým směrem vede cesta kupředu, se sice neshodli, nicméně nebylo pochyb o tom, že Sejin je dobrý vůdce.

Vůdce, který začal spřádat plán. Plán odvíjející se od toho, že přesně pochopí, co Morganya dělá.

Ana ho pozorovala a i jí se v hlavě začínal rodit plán. Až doteď se soustředila jen na přežití ze dne na den a na to, aby se Morganyiným silám vyhnula. Nemůže ale bojovat s nepřítelem, jehož vlastně ani nezná.

Jestli chce mluvit s Jurijem, jestli ho chce zkusit přesvědčit, že dokáže boj proti Morganye vést… pak potřebuje mít v rukách nějaký konkrétní plán.

A ten, jak by řekl Ramson, vždy začíná jediným. Průzkumem terénu.

Sejin se na ni zadíval s neprostupným pohledem v černých očích. „Možná se naše cesty znovu střetnou,“ řekl. „Prozatím ale nemám co víc říct dívce, která si myslí, že tahle válka je jen hrou králů a královen.“

S tím se druhý nejvýše postavený muž Rudých plášťů otočil a beze slova kolem Any prošel, jako by byla jen jednou z rozbitých soch Božstev. Ana sledovala, jak se spolu s Jesénií ztrácí, dokud úplně nezmizeli mezi stíny.

Když osaměla v temnotě, opřela se o stěnu. Sejinova slova se jí jako nůž zaryla do nejhlubších koutů srdce, které teď krvácelo strachy a nejistotou.

Jsi jen holka, co se narodila se stříbrnou lžičkou u huby a zlatou korunkou na hlavě.

Tak dlouho myslela jen na to, jak znovu získat své tituly i právo vládnout, že se ani na chvíli nepozastavila nad tím, jak by vládla. Dřív se domnívala, že spravedlnost, vytrvalost a rovnost budou stačit. Jenže Sejin jí všechna ta dogmata vzal a rozprášil je.

Nemá žádnou armádu. Žádnou moc. Žádné spojence. Její plán – její jediný plán – se v průběhu poslední hodiny dočista rozpadl. Čekala, že selže spousta věcí, ale tohle ji nenapadlo.

Přinutila se uklidnit dýchání i mysl. Jestli jí ta schůzka něco dala, pak to, že ji Sejin nasměroval k dalšímu kroku.

Musí porozumět svému nepříteli dost na to, aby měla nějaký plán, až se příště sejde s Jurijem. Nejen to. Potřebuje se na vlastní oči přesvědčit, čím se od Morganyi tak liší, proč by byla dobrou volbou, správnou volbou, pro své císařství.

Tahle cesta začínala právě teď, císařskou inkvizicí.

Mělo to jediný háček.

Ramson, vzpomněla si Ana. Na okamžik si ho představila, jak tam stojí, opírá se o jeden ze zhroucených sloupů a prohlíží si ji s tím svým úšklebkem. Domluvili se, že se každý vrátí ze své schůzky do hospody jménem Zlomený šíp a sejdou se tam. Jenže to znamenalo vydat se opačným směrem, než leželo náměstí, kde potřebovala být.

Zaváhala a zadívala se do chodby, kterou se vytratil Sejin. Na vše ostatní ihned zapomněla. Ramson Sedmilhář není – nemůže být – její prioritou. Ona nese odpovědnost za své císařství a svůj lid. Mělo by jí záležet jen na tom.

Ramson může počkat.

S tím se otočila a rozběhla za Sejinem, až se ozvěna jejích kroků nesla prázdným sálem. Začernalé stěny, prázdnotou zející držáky na pochodně, schody i roztříštěné sklo pod jejíma nohama, to vše jí splynulo dohromady, když před sebou spatřila východ z Cirku, jasnější a jistější cíl než temný příslib císařské inkvizice.

3.

Ulice zely stále prázdnotou a ve tmě úzkých průchodů panovalo ticho. Ale z centra Novo Mynsku, z míst kde se nacházelo náměstí, stoupala vstříc noční obloze dusivá oblaka dýmu, která ji barvila do krvava.

Ana se na ně soustředila a zaposlouchala se do rytmického křupání svých bot ve sněhu.

Potom, co prošla několika ulicemi a několikrát zahnula za roh, její Přízeň narazila na konci následující ulice na shluk krví.

Zpomalila a zastavila se za jednou dačou. Pak se nadechla a vykoukla zpoza rohu.

Ke svému překvapení spatřila uprostřed ulice před sebou skupinu Bílých plášťů. Jejich nezaměnitelné kápě se třepotaly ve světle rozlévajícím se pod lampou a u pasu se jim zlatě blýskaly rukojeti mečů.

Byli čtyři. Výmluvně šedá barva zbroje ukazovala na černokámen, přirozený tlumič Přízní.

Ale jeden se od ostatních lišil. Stál hned vpředu, velmi sebejistě. Z ramen i vysoko zdvižené brady mu sálala autorita.

Ana podmračeně osahávala svou Přízní jasnou záři jeho krve. A najednou jí to došlo.

Ještě nikdy dřív se jí nepodařilo plně uchopit krev stráží. Právě kvůli tomu, že se chránili černokamenem. Ovšem v livreji, kterou na sobě měl tenhle, po něm nebylo ani stopy.

Když si ho prohlédla lépe, všimla si, že má jinou zbroj. Neleskla se šedě jako u ostatních, nezářila leskem černokamene. I na kyrysu měl vyražený jiný znak, který nepoznávala. Kruh Božstev vyrytý do kvadrantů reprezentujících čtyři hlavní Božstva, v jehož středu se skvěla koruna.

Morganyina nová pečeť.

Zatímco si ho prohlížela, on se zadíval na daču a zvedl paže.

Následovalo zapraskání a dřevěné dveře před nimi se vytrhly z pantů. Následně ten muž luskl prsty a dveře se jim před očima rozsypaly na hromádku pilin.

Takže nějaký Spřízněnec. Aně se sevřel žaludek. Četla o tom, že Morganya verbuje Spřízněnce právě proto, aby řídili inkvizici. Byli pověřeni vedením misí napříč královstvím, zneškodněním všech obviněných ze zločinů proti Spřízněncům a vykořeněním jakéhokoli odboje proti nové císařovně. Říkalo se jim inkvizitoři.

Dosud nikdy v celé historii neměli Spřízněnci možnost vstoupit do cyrilské armády, všichni s výjimkou jegerů, kteří vládli schopností Přízně potlačit. Vojenské jednotky byly rozmístěné po celé zemi, aby uklidnily jakékoli spory vzniklé mezi Spřízněnci a lidmi bez Přízně.

Morganye se během pouhých několika týdnů podařilo zvrátit základní právní pilíř Cyrilie, očividně s minimálním odporem ze strany Císařské rady.

Před dačou se mezitím piliny zvedly do vzduchu, spletly se v provázky a ty se následně zavinuly v lana. Vlnily se vzduchem jak klubko hadů. Inkvizitor pak nečekaně mávl rukou a lana vstřelila dovnitř do chaty.

Ozvaly se výkřiky a několik žuchnutí. A potom dřevěná lana vytáhla ven muže, jemuž spoutala zápěstí.

Inkvizitor otočil rukou a lana ho zvedla na kolena. Muž se snažil Bílé pláště prosit. „Prosím, mesyrové, jsem jen obyčejný švec… nic zlého jsem neudělal…“

„Ukaž identifikační průkaz,“ poručil mu inkvizitor.

Aně se zvedl žaludek. Najednou jako by nebyla v Novo Mynsku. Jako by se ocitla v jiném městě, na jiném náměstí, jako by se nad ní skláněla jiná skupina Bílých plášťů, jejichž kápě se karmínově leskly v záři zapadajícího slunce. Pracovní smlouvu nebo identifikační průkaz.

„Můžu pro něj hned zajít, když dovolíte,“ prosil švec. „Jsou uvnitř, jen jsem je neměl u sebe…“

„V souladu s imperiálním dekretem jejího Veličenstva musíme kohokoli, kdo při sobě nemá identifikační průkaz, odvést k dalšímu vyšetřování,“ prohlásil inkvizitor. Ana i z té dálky viděla, jak se usmál. „Krom toho jsme dostali hlášení, že tu možná skrýváte odpůrce režimu.“ S tím dal pokyn ostatním strážným. „Prohledejte to tam.“

Tohle byl skutečný důvod jejich návštěvy. Ana s hrůzou sledovala, jak zbývající tři strážní vtrhli do dači. Následoval tlumený křik a za chvíli už se z rámu dveří vynořila skupina lidí s meči Bílých plášťů v zádech.

Inkvizitor se usmál ještě spokojeněji. „Takže tu přechováváme uprchlíky, co?“

Aně padl zrak na jednu osobu ve skupině. Na malou dívku, sotva sahala strážným výš než po opasek. Když k Aně obrátila tvář, Ana spatřila někoho úplně jiného. Obličej, který se jí vryl do srdce. Jako oceán modré oči lemované kaskádou jemných tmavých vlasů.

Zamrkala a obraz se vytratil.

„Prosím, mesyre,“ žadonil švec. „Došlo tu k nedorozumění. Nikdo z nás nikdy žádné Spřízněnce nepašoval… Měli jsme jen strach…“

„Jste si vědom, že vzepřít se císařské inkvizici je zločin?“ Inkvizitorův hlas nesl pečeť člověka, jenž si je vědom své moci.

„Prosím, mesyre…“

„Vzhledem k tomu, že nemáte průkaz ani Přízeň, my nemáme dostatek důkazů o tom, že se kdokoli z vás nepodílel na pašování a zneužívání Spřízněnců,“ pokračoval inkvizitor důrazněji. „Proto vás zatýkáme za porušení výnosu jejího Veličenstva o rovnosti Spřízněnců.“

Ana stiskla dlaně v pěst. Tohle rozhodně nepodporuje rovnost. Tohle je ohýbání práva a zneužívání moci. Morganya využívá svých sil, aby potlačila jakoukoli neposlušnost pomocí nových, svévolných zákonů.

Ana tam nemohla jen tak stát a přihlížet.

„Tati,“ vykřikla ta malá holčička, když vojáci jejího otce zvedli a začali vléct pryč. Rozběhla se za ním. „Tati…“

Jeden z Bílých plášťů se otočil a dal jí facku přes celou tvář.

Takovou, že se ozvěna rozlétla celou ulicí. Holčička upadla na zem. Z úst jí tekla krev. Ana začala vidět rudě. Jako by se znovu přenesla na zaprášené náměstí v Kyrově a dívala se, jak jeden z Bílých plášťů míří na May šípem. Tehdy ho nedokázala zastavit.

Než si to sama uvědomila, vystoupila zpoza rohu a zamířila jistým krokem ke skupině na ulici, k malé holčičce klečící ve sněhu strážnému u nohou.

Strážník zvedl oči a spatřil ji, jak se blíží. Hned to ucítila, náznak chladu a nelítostného sevření, které se otřely o její Přízeň.

Jeger.

S jedním už se dřív setkala. Se Spřízněncem, jehož Přízeň dokáže ovládnout jakoukoli jinou. Ten tehdy její sílu uhasil stejně snadno, jako když sfouknete svíčku.

Ale Ana se z toho poučila.

Chopila se ho svou Přízní dřív, než on stačil pořádně zachytit tu její. Zmocnila se jeho krve, zvedla celé jeho tělo do vzduchu a vší silou jím mrštila o zeď.

Jeho tělo se při nárazu do stěny dači celé zpřelámalo.

Ostatní muži se zastavili. Chvíli zírali na zeď, u níž ležel zhroucený jeger. Od kaluže jeho krve se odráželo světlo pouliční lampy.

Pak obrátili svou pozornost k Aně.

Inkvizitor ihned uvolnil lana z dřevěných třísek, ševce nechal stát jen tak ve sněhu a mrštil jimi po Aně. Zasvištěla vzduchem…

Načež nehybně spadla na zem.

Zato inkvizitor se předklonil a padl na kolena. Z úst, nosu i brady mu tekla krev. Ana zaskřípala zuby a s dalším ostrým využitím své moci se inkvizitorovo bezvládné tělo zřítilo na zem.

Pak se zaměřila na zbylé dva gardisty a na místa na jejich těle, která nebyla krytá černokamenem vyztuženou zbrojí. Silou její vůle i oni klesli k zemi a pod jejich těly se začaly rozpínat lepkavé kaluže krve.

Pak se svět zastavil.

Any se zmocnilo vyčerpání. Dělaly se jí mžitky před očima, a tak si dřepla a pevně je zavřela.

Vtom ji něco zatahalo za kabát.

Přemohla se, aby se nepozvracela, a otevřela oči.

Na okamžik zahlédla rozmazaným pohledem něco nemožného. Záblesk dívky s očima modrýma jako oceán.

Pak na tu tvář zaostřila. Uslzené zelené oči, rozcuchané zlaté vlasy. Byla to ta malá holčička, dcera ševce. Zadívaly se vzájemně do očí. Ana v těch jejích viděla šok a až příliš pozdě si uvědomila, že ty své bude mít po použití Přízně nepřirozeně podlité krví.

Ana se lekla, instinktivně sklopila hlavu a sáhla po kapuci, aby skryla tvář. Až příliš jasně si uvědomovala, jak se jí žíly napínají v najednou příliš těsných rukavicích. Další vedlejší účinek toho, že použila svou Přízeň.

Ale pak ze tmy zazněl šepot. „Díky.“

Ana zas pomalu zvedla oči. Jejich pohledy se opět setkaly, na okamžik. V tom dívčině se zračila nejistota, ale i odhodlání.

„Dorotyo!“ zvolal švec, když se vyškrábal na nohy. Ostatní ze skupiny se jen zděšeně rozhlíželi kolem sebe.

Holčička se rozběhla zpět za nimi. Švec ji zvedl do náruče a odvážil se na Anu vystrašeně podívat. Chvíli na sebe přes celou šířku ulice jen zírali.

A potom k Anině úžasu švec opatrně zvedl ruku a kývl na ni. Vzápětí se rychle otočil, objal dceru kolem ramen a vydali se pryč. Ostatní je následovali a i někteří z nich na Anu kývli, než zmizeli do noci.

Ana zůstala klečet ve sněhu. Ruce i prsty jí brněly bolestí, jak měla nateklé žíly, její Přízeň stále ještě rozpálená krví čtyř opodál chladnoucích těl, kterým právě vzala život.

Ještě před měsícem by se mohla děsit toho, co udělala. Dnes ale znovu zaslechla šeptané díky malé holčičky, nejistou vděčnost v kývnutí jejího otce.

Patřili k jejímu lidu. A místo toho, aby se při pohledu na ni zděsili a znechuceně ohrnuli nos, poděkovali jí. Za to, že je zachránila.

Jiskřička naděje v jejím srdci vzplála odhodláním. Její lidé jí skrze ty letmé projevy vděku dávali znamení, že ji potřebují. Že je úplně jiná než Morganya. Že není to monstrum, za které ji označil Sejin.

Nějakým způsobem se vydrápala na nohy. Přestala se opírat o stěnu a zvedla bradu. Pak zvedla oči a zadívala se na krví nasáklou ulici před sebou, na mihotavé oranžové světlo pouliční lampy barvící mračna před ní do podoby plamenů šlehajících z hlubin pekla.

Znovu začala vidět rudě. Znovu jí naběhly žíly na rukách.

Je Anastázie Michailovová, Spřízněnkyně krve a právoplatná císařovna Cyrilie.

A bude za svůj lid bojovat.

4.

Ramson ležel natažený na posteli v pokoji u Zlomeného šípu. Po praskaným oknem v jedné stěně dovnitř prosvítaly měsíční paprsky, ale Ramson zůstával pod rouškou stínů.

Pomalu se blížila půlnoc. Od chvíle, kdy se tu měli s Anou opět sejít, uběhla už celá hodina. Pohazoval si stříbrným lístkem a pozoroval, jak se leskne, ale přesto se ho začínala zmocňovat panika.

Kde jen vězí?

Za poslední měsíc tolik přivykl její společnosti, že z její nepřítomnosti mu bylo úzko. Během společného putování si krátil čas tím, že ji popichoval a vyžíval se v tom, když se mu podařilo vyvolat jeden z jejích vzteklých úšklebků nebo podrážděné zafunění.

Pak tu byly ještě noci, kdy jí laskavě přenechával postel a ona to přijímala s takovou samozřejmostí, jako by na ni měla právo. Aspoň mohl – zatímco ona spala – využít výhodné pozice na zemi a prohlížet si jemnou křivku její šíje, jemné chvění řas a přísné linie jejích rtů.

Rychle takové myšlenky zahnal. Stříbrné hodinky v kapse na jeho hrudi odtikávaly minuty. Už byla pryč příliš dlouho.

Ramson právě vstal na nohy, když zaslechl nějaký zvuk. Slabounký, tak slabý, že by si ho jeden spletl s poryvem větru, který se do staré hospody opřel tak, až celá zavrzala.

Ale Ramson nastražil všechny smysly. Přešel ke dveřím a přitiskl se ke stěně za nimi. Měsíční svit dopadal těsně před špičky jeho bot. Pak úplně tiše vytasil dlouhou dýku z pochvy.

Další tlumený krok, tentokrát doprovázený i hlasitým zapraskáním jednoho schodu hned u chodby procházející druhým patrem. Ramson si tenhle pokoj vybral právě kvůli němu. Aby slyšel kohokoli, kdo by se k němu chtěl neslyšně přikrást.

Následovalo tichounké rachtání vlásenky v zámku a vzápětí cvak, klika klesla dolů.

Dveře se rozletěly a dovnitř vpadli dva muži v prošívaných kabátcích z husté kožešiny posetých záplatami. Takoví nešikovní hromotluci. Při letmé kontrole jejich tváří, krků i rukou neobjevil žádné znamení, které by naznačovalo, že mají nějakou spojitost s podzemní organizací.

S nejvyšší pravděpodobností se jednalo o nějaké obyčejné nýmandy na lovu hlav v Hrázích. A s ním narazili na zlato.

Ramson si odkašlal. „Hledáte mě?“ ozval se, a jakmile se k němu otočili, zaútočil.

Mrskl stříbrným lístkem, se kterým si ještě před chvílí pohrával, a vymrštil ho jako projektil jednomu z mužů přímo do oka. Když se zasažený s rukou na oku a bolestným zavytím zapotácel, druhý z nich po Ramsonovi skočil.

Ramson se mu jednoduše vyhnul a meč mu prosvištěl o vlásek kolem nosu. Otočil se a vyhrkl: „Nos je na mě to nejkrásnější! Nelíbí se mi, že se mi ho pokoušíte uříznout.“

Muž vztekle zabručel a vrhl se na něj zas, ale Ramson už ho měl přečteného. Ti křupani ovládali jen pouliční styl boje. Špinavý, bez jakékoli techniky. I Ramson uměl bojovat špinavě, ovšem navíc byl dobře trénovaný.

Jednoduše se vyhnul dalšímu výpadu a tou dobou, co útočník znovu získal rovnováhu, pro něj už bylo příliš pozdě.

Ramson mu probodl hrdlo. „Aspoň vidíš, proč se jí říká misericordia,“ poznamenal Ramson, když odkopl mužovo tělo stranou.

Vzápětí za sebou zaslechl kroky a uhnul právě včas, když na něj udeřil druhý z mužů. Rozmáchl se po Ramsonovi takovou silou, že se těžký meč zařízl do prken na podlaze.

Ts, ts, ts, pokáral ho Ramson. „Nešiko. I na míle daleko bych slyšel, jak se blížíš.“

Stačila vteřina a Ramson už mu přiložil nůž na krk a trochu ho zařízl do jemného masa. „Řekni mi, pro koho pracuješ,“ poručil mu Ramson. „Jak jste mě našli?“

Muž mlčel – všichni zpočátku odolávají –, tak ho Ramson přiškrtil ještě o něco víc. Na prstech ho začaly hřát krůpěje krve.

„Pokaždé, když mě donutíš zeptat se znovu, podříznu tě o kousek víc,“ zašeptal mu sladce Ramson. „Takže se zeptám znovu…“

„Na… najali nás,“ zalapal muž po dechu. „Jeden… Kerlanův… rozkaz zabít…“

Ramson si odfrkl. Oljuša se bude muset začít víc snažit, pokud chce ochránit jeho život, a tím pádem i život svého drahého stupidního manžílka.

Na druhou stranu, tihle dva chlápci byli takoví amatéři, že ji Ramson úplně viděl, jak zvedá oči v sloup. Malý ryby přenechám tobě, řekla by mu. Já se postarám o ty větší.

Aspoň mu dala pravdivé informace.

„P... prosím,“ chroptil žoldák. „Doba… zlá…“

„Chápu,“ ujistil ho Ramson a vzápětí ho podřízl. Na podlahu se zhroutilo druhé tělo. Za běžných okolností by snad víc uvažoval nad tím, zda jim ponechá život, jenže teď se soustředil na něco jiného.

Ana.

Místo jejich setkání bylo zjevně prozrazeno. A nechtěl ani pomyslet na to, co by se stalo, kdyby se k ní nějaký člen Kerlanova gangu nebo námezdní vrah dostal jako první. Sakra, zaklel pro sebe, na to měl myslet předtím, než vybral hospodu uprostřed čtvrti, která dřív byla nejnebezpečnější v celém Novo Mynsku. Nějak měl za to, že s pádem Kerlanova impéria zkolaboval i zbytek cyrilského podsvětí.

Jenže se ukázalo, že tomu tak není.

Srdce se mu rozbušilo jako o závod. Ostří misericordie otřel do košile jedné z mrtvol a pak ho zasunul zpět do pochvy. Musí ji najít. Musí se k ní dostat první.

Protože nedokázal unést pomyšlení, že by se jí mohlo cokoli stát.

Přehodil si přes ramena kabát, ledabyle překročil obě těla a vydal se ke schodům. Ani se neobtěžoval za sebou zavírat dveře.

5.

Než došla na druhý konec města, Novo Mynsk vzplál jako hromada uhlí. Zář pochodní barvila klikaté uličky do ruda a obloha plná těžkých mračen hrála všemi odstíny karmínové a korálové. Ven se taky odvážilo víc lidí, někteří vypadali ospale, jiní zděšeně. Všichni se drželi v houfech a v rukách svírali své průkazy.

Bílé pláště hlídkovaly téměř v každé ulici. Gardisté bušili na dveře, štěkali rozkazy na kolemjdoucí civilisty a naháněli všechny na náměstí. Většina z nich na sobě měla černokamenem vyztuženou zbroj, která je držela bezpečně z dosahu Aniny Přízně.

Ale někteří na sobě měli nové uniformy, z nichž zářila Morganyina pečeť. Ana se soustředila na ně. Sledovala, jak jeden pouhým mávnutím ruky doslova rozpustil domovní dveře, zatímco jinému stačilo, aby se dotkl prstem kamenné zdi jedné z dač a ta se sesypala na zem. Inkvizitorů nebylo mnoho, byli rozeseti mezi běžnými Bílými plášti bez Přízně, nicméně efekt jejich přítomnosti spolu s jejich neomezenou mocí a násilím byl děsivý.

Čím víc se blížila ke středu města, tím víc dav houstl. Vzduch byl prosycený dusivou směsí strachu a kouře. Střechy okolních dač připomínaly na pozadí noční oblohy zakrvácené špičaté hroty, jak se od nich odráželo rudé světlo pochodní.

Když zahnula za další roh, rozprostřelo se před ní novomynské náměstí.

Jako by se tam sešlo celé město. Přímo uprostřed stálo vyvýšené dřevěné pódium osvětlené září pochodní, které ho obklopovaly. Na dlažbě na zemi kolem něj utvořili kruh vojáci, jejichž bílé hábity hrály ve světle plamenů nachovými tóny. Zhruba polovina z nich na sobě měla světle šedé uniformy inkvizitorů.

Nad tím vším se třepotala modrostříbrná vlajka Cyrilie, nově i s Morganyinou pečetí. K jejímu stožáru byla řetězy připoutaná skupina měšťanů chvějících se v nočních košilích.

Pohled na ně nečekaně ostře rozptýlil veškerou Aninu únavu.

Když uprostřed lešení stanul jeden z Bílých plášťů, náměstím se rozlila vlna šepotu. Na hrudi se mu leskla nová pečeť a božikrug, které ho označovaly za inkvizitora. Zatímco rozvinul svitek a začal číst, zajatci za ním se třásli zimou.

„Občané Cyrilie, sešli jsme se dnes v duchu přání kolstské imperatoryi Morganyi, naší vznešené císařovny, vykonat v zemi spravedlnost a vůli Bohů.“

Aně se hluboko v srdci rozžhavily vyhaslé uhlíky hněvu.

„Vězni, kteří jsou tu před vámi dnes shromáždění, jsou obviněni z nelidských zločinů proti císařství a naší vznešené císařovně,“ pokračoval inkvizitor. Za ním Ana zahlédla nějaký pohyb.

Dva gardisté dotáhli na popraviště jakousi ženu. Měla na sobě jen hedvábnou noční košili, jeden rukáv roztrhaný, vlasy napůl vypadlé z rozcuchaného drdolu. Plakala a tiskla si k hrudi malý uzlíček.

Jeden strážný ji srazil k zemi. Vykřikla, ale hned se stočila kolem uzlíčku, aby ho chránila.

Z vrstev látky se ozval vysoký tenký pláč.

To je přece dítě, uvědomila si Ana s naprostým zděšením. Nic z toho, čeho se dnes stala svědkem, nemělo se spravedlností společného absolutně nic. Ne tak, jak v Cyrilii fungovala. Žádný soud, proces ani důkazy.

Ne, tohle vše byla čistě bezbřehá krutost nařízená vládkyní, která se nemusí nikomu zodpovídat.

„Všichni ti, kteří se staví proti naší vznešené císařovně, se staví proti božské dobrotě a právoplatné spravedlnosti a musejí být potrestáni.“ Inkvizitor zvedl horečnatě planoucí pohled. „Očistíme toto císařství od nesvatých bytostí a zločinců. Od jeho samých základů!“ vykřikl nakonec.

Aně se v žilách rozlil chlad. Bylo jí jasné, co gardisté dělají. Zaklínali se slovy jako božská dobrota a právoplatná spravedlnost, aby nějak ospravedlnili Morganyino počínání. Morganya využívala institutu císařské inkvizice k tomu, aby upevnila svou vládu železné ruky a rozšířila mezi lidem poselství, že její vůle a vůle Bohů je jedno a to samé.

V Cyrilii vyhledávali před korunovací budoucí císaři požehnání Božstev, ovšem dosud žádný se neopovážil stavit své činy na roveň božské vůli.

Jako by jí Sejin znovu pošeptal: Lidé už příliš dlouho trpí kvůli teorii o spravedlivém vládci.

Aně se potily dlaně. Jeden z vojáků na popravišti se sklonil ke sražené ženě, popadl ji za vlasy a táhl ji pryč, zatímco ten druhý sevřel ve stříbrných rukavicích její malé miminko.

„Ne!“ rozlehl se do ticha trýznivý matčin výkřik. Vrhla se zpět a znovu zakryla dítě vlastním tělem. Náměstím se nesly její zoufalé prosby. „Prosím, mesyre, prosím, mé dítě je nevinné, oba jsme nevinní…“

„Chcete popřít, že jste ve své domácnosti neprávem drželi Spřízněnce?“ zvolal inkvizitor.

„Zaměstnávali jsme je, mesyre, vypláceli jsme jim mzdu, poskytovali jídlo i střechu nad hlavou…“

„Pod otrockou pracovní smlouvou!“ zařval inkvizitor a vytasil meč. Ten pročísl vzduch a jeho čepel ve světle pochodní rudě zazářila. „Ty i tvá rodina jste za své zločiny odsouzeni k smrti!“

„Moje dítě ne, mesyre, prosím… ušetřete ho…“

Gardista se chystal dítě odnést pryč, ale žena se ho nepustila, místo toho se nějak zvedla ze země, i když ji ten druhý chytil za nohy, až se jí rozervala noční košile. Z uzlíčku se do praskání loučí a hluku na pódiu ozval tenoučký, ale pronikavý pláč.

Seběhlo se to tak rychle.

Voják znovu zatáhl a hrubě kopl ženu do břicha. Ta uklouzla.

Rána doprovázející její pád se rozlehla náměstím jako šlehnutí biče. Po pódiu se rozlila rudá krev útočící na Aninu Přízeň. Žena zůstala bezvládně ležet.

Ztichlým náměstím se nesl pouze řev miminka, které gardista odnášel pryč.

Ana zavřela oči a pokoušela se vytěsnit zoufalý dětský pláč. Hlavou se jí honily zmatené myšlenky roztříštěné krví mrtvé matky a křikem jejího dítěte.

Přišla sem hledat informace o Morganyině novém režimu. Proč? Aby byla schopna dát dohromady nějaký dlouhodobější plán, aby se pomalu propracovala ke svržení nepřítele. Nedělala to všechno ale nakonec proto, aby vybudovala lepší svět? Svět, v němž se budou moct lidé cítit bezpečně.

Jaká je panovnice, když tu teď prostě jen stojí a přihlíží, jak její lidé umírají? Možná zatím nemá všechny odpovědi, ale jedné věci se odjakživa držela vší silou, jedna věc ji odjakživa definovala, i mezi slévajícími se hranicemi dobra a zla.

Že využije svou moc k tomu, aby bojovala a chránila nevinné a zranitelné. Samotná tvoje Přízeň o tobě nic nevypovídá, řekl jí kdysi bratr Luka. Důležité je to, jak s ní naložíš.

Když otevřela oči, viděla zas úplně jasně. V nitru jí rozpučela Přízeň a zastřela jí zrak rudou barvou.

Nejdřív se zaměřila na inkvizitora. Ať už jejich uniformy navrhoval kdokoli, zapomněl při tom na to, že ačkoli jim nepřítomnost černokamene dovolovala využívat vlastní Přízeň, činila je zároveň ošklivě zranitelnými potenciálním nepřítelem, jehož Přízeň nějak souvisela s tělem.

Ana chytila do spárů jeho jasnou horkou krev a stiskla.

Ostatní gardisté se dali do křiku, jakmile se mezi ně jejich druh zhroutil, a Ana využila jejich chvilkového rozptýlení k tomu, aby mezi nimi proběhla.

Odrazila se do skoku a dopadla na popraviště.

Křik hlavního inkvizitora rázem utnula, když ho sevřela svou Přízní a zvedla do vzduchu. Po černých rukavicích jí tancoval odraz rudých plamenů a ona dobře věděla, že i oči má podlité krví. Svět kolem jako by se topil v krvi a plamenech. Ve vzduchu praskal žár. Aně se rozcuchaly vlasy, a když se obrátila čelem ke skupině gardistů, nečekaný poryv větru kolem ní rozvlnil její rudý plášť.

Náměstím se začaly rozléhat výkřiky zmatení i překvapení, když si lidé začali uvědomovat, co se děje.

Kapitán stále ještě visel ve vzduchu před Anou. Když se na ni pořádně podíval, nejdřív se zatvářil šokovaně, ale vzápětí jeho výraz vystřídalo poznání.

Odněkud z davu se ozval hlas: „To je Krvavá čarodějnice ze Salskova!“

A další. „To je korunní princezna! Ona žije!“

Třetí. „Naše Malá Tygřice náš přišla zachránit!“

Někde cestou z náměstí na popraviště jí z hlavy sklouzla kápě. Do tváří ji šlehal noční vzduch, v němž se mísily horké plameny pochodní se zimním mrazem.

Jako první Aně velel instinkt, aby se znovu skryla. Strach, který jí vštěpovali od dětství, ji přikoval na místě. Pohledy tisíce párů očí ji na prsou tížily tak, že se sotva dokázala nadechnout. Mysl se jí zatemnila a žaludek stáhl bolestí.

Ale dunění, které slyšela v uších, nakonec přehlušil jiný zvuk. Vzdálený, vysoký zvuk. Takový, který jí připomněl Salskov a jejího otce stojícího před dvořany, s jasným pohledem v očích a zdviženými pažemi.

Jásot.

Zpočátku slabý, ale když přejela očima po shromážděném davu, zahlédla tu a tam lidi, kteří k ní vzpínali ruce a tleskali.

Lid promluvil. Vyslovil se pro ni.

Od konečků prstů jí tělem začalo proudit teplo, které jí rozpustilo v žilách všechny ledy. Znovu se probrala do světa plného kouře, krve a ohně. V záchvatu paniky se pustila kapitánovy krve a on teď ležel na kraji popraviště.

Periferním viděním si všimla ostatních vojáků, kteří se k ní blížili mezi plameny a dýmem.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Rudá Tygřice.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.