Bernhard Moestl

Dračí chrám

Šaolinský román

Copyright © 2019 by Knaur Verlag

An imprint of Verlagsgruppe Droemer Knaur GmbH & Co. KG, Munich

Translation © Ivana Dresia, 2022

Original Title: DER DRACHENTEMPEL

Copyright © for Czech edition Pavel Dobrovský – BETA s. r. o., 2022

All rights reserved. (Všechna práva vyhrazena.)

ISBN 978-80-7593-438-3 (ePub)

ISBN 978-80-7593-439-0 (mobi)

Pro Caroline

„Nikdo nás nezachrání,

jen my sami.

Nikdo to nedokáže

a nikdo to nesmí.

Musíme jít sami

svou vlastní cestou.

(Buddha)

Kapitola první

JSEM ZTRACEN

Zamyslí-li se člověk nad velkými událostmi svého života, jsou to často zdánlivé maličkosti, které mu jako první přijdou na mysl. Může to být nějaká vůně, konverzace nebo chuť, která spontánně znovu oživí minulost. Pro mne je to zvuk, který mě přivádí zpět do světa mistra Shi Yang Hea a mnichů ze Šaolinu. Tiché, avšak výrazné tlesknutí, jaké je slyšet, když si člověk poklepává hranou ruky na nárt natažené nohy. Kdykoliv zaslechnu něco podobného, okamžitě mám před očima klášterní dvůr a vidím sám sebe schovaného za úzkým sloupem, jak zírám na malou skupinku lidí v oranžových mnišských hávech.

Červený sloup, za kterým jsem se schovával, byl příliš úzký na to, aby mne celého skryl. Přesto mi poskytoval určitý pocit bezpečí, když jsem pozoroval mladé muže, jak se jen pár metrů ode mě pohybují v děsivé choreografii. Jako by se pořadí jejich pohybů řídilo nějakým předem definovaným vzorcem. Nejprve s krátkým výkřikem udeřili pravou pěstí do vzduchu před sebe, pak totéž levou a nakonec přitáhli obě ruce zpět k bokům. Krátké setrvání na místě, pak opět výkřik. Skok do výšky, načež muži dopadli zpátky na kamennou podlahu. Reflexivně jsem zavřel oči. Ale sotva jsem je znovu otevřel, skupina už zase stála na nohou a celý proces se od začátku opakoval.

Sledoval jsem muže se směsicí strachu a fascinace. Všiml jsem si, že jsou dokonalou jednotkou. Nebylo to jen o pohybech. I v jiných ohledech se dali jen stěží odlišit jeden od druhého. Všichni měli černé vlasy ostříhané nakrátko. Oblečeni byli do oranžového svrchního roucha a kalhot širokého střihu stejné barvy. Na nohou měli bílé punčochy upevněné černým páskem na spodní části stehen. Obutí byli do bílých sportovních tenisek nějaké mně neznámé značky. Muž, který skupině evidentně velel, se od ostatních trochu odlišoval. Byl oblečen do oranžových kalhot, bílých punčoch a stejných tenisek jako ostatní, ale namísto oranžové haleny měl na sobě navzdory nízké teplotě jen bílou vestu bez rukávů a na ní emblém tygra a draka.

Trenér chvíli jen tiše pozoroval své svěřence. Pak bylo vidět, jak se jeho ústa pohnula. Zřejmě vyslovil nějaký povel, protože muži okamžitě přerušili cvičení a seřadili se do čtyř řad. Mistr je přejížděl očima, zjevně spokojený s tím, co vidí. Další příkaz uvedl mnichy znovu do pohybu. Dokonale sladěnými kroky muži nyní zvedli pravou nohu tak vysoko, že měli špičky bot až nad hlavou, a dlaní se udeřili do nártu. Pak dali nohu zpátky na zem a opakovali celé cvičení s druhou nohou. Pravá. Plesk. Levá. Plesk. Pravá. Plesk. Plesk. Plesk.

Zatímco jsem je pozoroval, moje myšlenky se trochu zatoulaly. Vzpomněl jsem si na domov. Jak se asi daří mým kolegům, z nichž nikdo nevěřil, že bych se sem vůbec někdy mohl dostat? Už téměř dva měsíce jsem byl na cestě a ještě ani jednou jsem se nikomu neozval. Na okamžik se mě zmocnilo špatné svědomí a rozhodl jsem se, že při nejbližší příležitosti odešlu alespoň pohlednici. Mniši zatím dál pochodovali po nádvoří a vydávali pleskavé zvuky. S úsměvem jsem si pomyslel, že v této chvíli se mi splnil můj sen.

Všechno to začalo během jednoho z těch temných, zamračených podzimních večerů, kdy jsem neměl nic na práci a chtěl si čas zbývající do začátku dalšího pracovního dne ukrátit četbou. Znuděně jsem sáhl po jednom z časopisů, které jsem dostával každý měsíc do schránky jen proto, že jsem byl příliš líný na to, abych zrušil předplatné. Otráveně jsem jím listoval a už jsem ho chtěl odložit zpátky na hromadu, když můj pohled náhle upoutal nějaký špatně zaostřený portrét. Fotografie zabírala celou stranu a byl na ní muž, evidentně pocházející odněkud z Asie. Konsternovaně jsem zíral na fotku. Něco mě na něm fascinovalo. Ale co? Na popisku stálo, že se jedná o čínského mnicha. To ale nevysvětlovalo tu nečekanou míru mého zájmu, proč jen mě fotografie tak hluboce oslovila? Muselo v tom být ještě něco jiného. Položil jsem si časopis na kolena a nechal na sebe fotku působit. Z toho muže vyzařovala taková převaha a klid, až to bylo cítit i skrze fotografii. Ačkoliv jsem byl unavený a ospalý, rozhodl jsem se, že si přečtu i celý článek vztahující se k obrázku.

Už po prvních řádcích byla moje únava jako zázrakem pryč. Článek pojednával o cestovateli, který v posvátných horách Číny hledal klášter dosud před lidmi ze Západu utajený. Mniši z tohoto kláštera údajně disponovali záhadnou znalostí, kterou si už po staletí předávali z generace na generaci. Byl to klid, který z toho muže vyzařoval, co na mě tak působilo? Netrpělivě jsem přelétl popis dobrodružné cesty, až jsem v textu narazil na místo, kde byl popisován život obyvatel chrámu. Vzrušeně jsem se napřímil. Mniši údajně disponovali schopnostmi, díky nimž podle autora článku dokázali už jeden a půl tisíciletí bránit svůj chrám proti jakýmkoli útočníkům zvenčí. Nebyl jsem si jistý, zda vůbec mohu příběhu věřit. Mohlo by něco takového vážně existovat? Nebo se tu jen někdo snažil vydělat peníze dobře vymyšleným příběhem? Ale kdyby šlo o smyšlený příběh, kde pak hledat vysvětlení mé fascinace oním mnichem z fotografie?

Následovalo několik řádků o historii chrámu, který byl podle legendy založen mnichem pocházejícím z Indie. Pak můj pohled padl na tučný podtitulek. „Od založení kláštera jsou šaolinští mniši považováni za nepřekonatelné mistry boje beze zbraně.“ Ta slova mi rezonovala v hlavě. Nepřekonatelní mistři. Znovu jsem si nalistoval portrét. Byl ten muž na fotografii skutečně nepřemožitelný? Možná proto působil tak šťastně? Přinutil jsem se odtrhnout pohled od mnicha a číst dál. „Od založení chrámu v pátém století mniši nepřetržitě pracovali na vývoji a zdokonalování technik, díky nimž dokážou proměnit svá těla ve smrtící zbraně.“ Znovu jsem odložil časopis a zmateně zavřel oči. Odkdy existují bojující mniši? Experimentoval snad autor článku se špatnými drogami? Nebo si myslel, že čtenáři jsou hlupáci? Ale okamžitě se mi zase vybavila ta fotografie.

„Mniši si rovněž osvojili metody, které jim umožnily ovládnout ducha. To jim připadalo jako jediná opravdu významná síla. Mistři Dálného východu si totiž rychle uvědomili, že i ta největší fyzická síla je k ničemu, jakmile bojovník, byť jen na okamžik, ztratí kontrolu nad svou myslí. Pak se jeho vlastní síla obrátí proti němu.“ Žádostivě jsem četl dál. Pouze ti, kteří jsou schopni kdykoliv ovládat své myšlení a pocity, psalo se v článku, mohou podle mnichů ukončit boj ještě dřív, než začal.

Znovu jsem časopis odložil. Z poslední věty, která mi pomalu pronikala do vědomí, se mi zatočila hlava. Mistr mohl ukončit boj ještě dřív, než začal. Pokud tomu tak skutečně bylo, pak by člověk, který by dosáhl vědomí tohoto mistra, už nikdy v životě nemusel bojovat.

Automaticky jsem si představil svůj každodenní život, ve kterém bych se nemusel dohadovat se svými kolegy ani bych se s nimi nemusel poměřovat. To neustálé srovnávání, v němž jsem tak jako tak vždycky prohrával, by šlo stranou.

Ačkoliv se mi tyto úvahy zdály působivé, mé pochybnosti byly pořád veliké. Kdo mohl o sobě skutečně říct, že má své štěstí ve svých vlastních rukou? Koneckonců, když jsem se podíval na svůj bankovní účet, musel jsem uznat, že jeho stav navzdory mé usilovné práci nevypadá nijak slavně. Až doposud tam zatím nikdy nebylo tolik peněz, aby mě to udělalo šťastným.

Ztracený v myšlenkách jsem zavřel časopis a odložil k ostatním. Na jednu stranu se mi zdálo jasné, že popsané metody nemohou fungovat, rozhodně ne v mém případě. Život byl prostě jeden nekonečný boj – člověk musel bojovat sám proti sobě i proti těm, kteří to s ním nemysleli dobře. Už jako dítě jsem pochopil, že jakýkoliv pokus na tomto stavu něco měnit bude jen ztrátou času. Bylo daleko rozumnější věnovat se svým povinnostem. Ani svaté hory, ani čínští mniši na tom nemohli nic změnit. I dále budu muset pracovat a vydělávat peníze stejně jako všichni ostatní, pokud tedy budu chtít mít z čeho žít a budu se chtít vyhnout tomu, abych jednoho dne skončil na ulici. Na druhou stranu mi pořád nešla z hlavy otázka, odkud vzal ten mnich na fotce svůj působivý klid.

A právě v tom okamžiku jsem se rozhodl, že to zjistím. Přinejmenším jsem chtěl vědět, zda by přece jen nebylo možné nějak ukončit ten věčný boj. Vždyť co jsem mohl ztratit? Copak jsem už nepromrhal příliš velkou část svého života tím, že jsem se chtěl neustále zavděčit ostatním?

Z dálky se ke mně doneslo rytmické tleskání a klidný, hluboký vokál, který přerušil moje myšlenky. Naslouchal jsem sboru mužských hlasů doprovázenému rytmickým bubnováním na nějaký dřevěný instrument, jehož zvuk se mi jednohlasně a pronikavě zařezával přímo do srdce. Text písně se zřejmě skládal pouze ze dvou slov, která se neustále opakovala. Žel moje jazykové znalosti nebyly dostatečné k tomu, abych pochopil, co ta slova znamenají. V každém případě na mě melodie měla uklidňující účinek. Zavřel jsem oči a už po krátké chvíli jsem cítil, jak se můj dech i puls zklidnil. Nakonec se zastavily i moje myšlenky.

Náhle se ozval ostrý příkaz, který mě přiměl k bezděčnému škubnutí. Někdo si musel všimnout mého vpádu! Celý vyděšený jsem otevřel oči a pohlédl na muže, který bojovné skupině velel. Co když ty muže pošle proti mně? Ulevilo se mi, když jsem zjistil, že můj strach je neopodstatněný. Ani trenér, ani nikdo se o mě nezajímal. Právě ukazoval prstem na svoji sevřenou pěst a zdálo se, že skupince něco vysvětluje.

Pak beze slov ukázal na jednoho žáka. Ten předstoupil, aniž by přitom hnul brvou. Postavil se před mistra, zvedl pravou pěst do výše brady a objal ji prsty levé ruky. K mému úžasu mistr opětoval gesto, které jsem považoval za projev úcty. Na své cestě Čínou jsem často vídal tuhle formu uctivosti, přičemž jsem vždy vnímal jasnou hierarchickou strukturu. Ale proč tady projevoval starší člověk tomu mladšímu stejnou úctu, jako by si byli rovni?

Nyní starší mnich mlčky ustoupil stranou. Mladý muž, který teď stál zcela sám před skupinou, chvíli vyčkával, jako by shromažďoval energii. Náhle bez varování vykřikl a bokem udělal dlouhé salto. Sotva se postavil na nohy, znovu vyskočil do výšky a ve skoku napřáhl pravou paži. V tom okamžiku jsem viděl, že se směrem ke mně vymrštil tenký řetízek, který předtím bojovník musel mít schovaný v pěsti. Teď jsem tedy pochopil ono gesto, které mistr předtím vysvětloval, když ukazoval na sevřenou pěst. Ve chvíli, kdy zbraň letěla vzduchem přímo na mě, klidné vokály mnichů přehlušilo agresivní bzučení. Instinktivně jsem se přikrčil za sloupem, ale neodvážil jsem se spustit z mnichů oči. Uvědomil jsem si však, že ten útok nebyl zaměřený na mě, protože zatím se zdálo, že si mě pořád nikdo z nich nevšiml. Vlastně jsem už chtěl odejít, ale moje fascinace nad tím, co se tam dělo, byla silnější než strach.

Žák nyní znovu vyskočil do výšky a ještě ve vzduchu si omotal řetěz kolem hrudníku a břicha. Po dopadu na zem chvíli setrvával ve vzpřímeném postoji a pak uvolnil veškerou sílu železného řetězu jedním nečekaným trhnutím. Nikdy předtím jsem neviděl tak rychlý pohyb. Počáteční tiché bzučení zbraně se teď přeměnilo v hrozivé dunění, které mi nahánělo strach. Ve zlomku vteřiny mi hlavou prolétla jedna věta z článku: ještě nikdy nikdo z bitvy proti obyvatelům tohoto kláštera neodešel jako vítěz. Znovu jsem zavřel oči a snažil se soustředit na uklidňující píseň. Nic víc jsem v tu chvíli stejně nemohl dělat. Kdybych se teď pokusil utéct, tak jako tak by si mě všimli.

Náhle do mého nosu pronikla sladká vůně, kterou jsem okamžitě poznal. Někdo musel zapálit vonnou tyčinku. Ale kde? Opatrně jsem se otočil. Hlavně jsem chtěl být nenápadný. Na protilehlé straně dvora jsem uviděl staršího muže, podle účesu to musel být také mnich. Vlastně se podobal tomu mnichovi z fotografie. Byl to ten muž, který mě přiměl podniknout tuhle cestu? Na rozdíl od členů bojové skupiny i mnichů v časopise byl však tento oblečen do širokého šedého roucha, které mi vzdáleně připomínalo pyžamo. V hlubokém soustředění pohyboval nahoru a dolů jakousi kouřící otýpkou, kterou držel na překřížených rukách. V rytmu hudby se přitom klaněl před obrovskou, děsivou sochou, která na něj přísně shlížela.

Moje tiché zakašlání ho okamžitě přimělo podívat se mým směrem. Rychle jsem si dal ruku na ústa, ale mnich už přerušil bohoslužbu a prohlížel si mě. Po zádech mi přeběhl mráz. Stařec na mě zíral a vrtěl přitom hlavou, jako by se mě chtěl zeptat, co tam pohledávám. Cítil jsem se provinile, jako bych pronikl bez dovolení do obýváku úplně cizího člověka. Ruce se mi třásly. Který ďábel mi našeptal, abych jednoduše prošel otevřenou chrámovou branou?

Mnich ode mě opět odvrátil oči a udělal jakýsi mlaskavý zvuk jazykem. Svištění zbraní okamžitě utichlo. Bezděčně jsem se otočil a viděl, že oči všech mladých mužů i jejich učitele spočívají na mně. Onen žák, který před chvílí nechal řetěz zasvištět vzduchem, na mě ukázal a řekl něco mistrovi. Viděl jsem, jak se ke mně ten muž blíží. Srdce mi tlouklo až v krku. Co když mě budou považovat za špióna? Co když jsem viděl něco, co jsem nikdy vidět neměl? V tom časopise se přece psalo, že se jedná o učení obestřené tajemstvím. Ztěžka jsem polkl. Co když se tohle místo jen vydávalo za chrám, ve skutečnosti však sloužilo k výuce zakázaných bojových umění? Ani mnišský sbor mě nedokázal uklidnit. Zoufale jsem se snažil dostat svůj třes pod kontrolu. Moje vlastní hlasité supění mi dunělo v uších.

Sotva metr ode mě se trenér zastavil. Pak si tiše založil ruce na hrudi, uklonil se a zamumlal něco, co znělo jako pozdrav. Snažil jsem se ho napodobit, jak nejlépe jsem uměl. Ale můj neumělý pokus imitovat jeho gesta i slova kvitovali žáci zvučným smíchem. Hluboko uvnitř se mi ulevilo. Snad nebude tak zle, když se zdejší obyvatelé smáli.

Můj protějšek se na mě díval pohledem, v němž se mísila skepse a bezděčný obdiv. Evidentně nemělo příliš mnoho cizinců takovou drzost, aby bez vyzvání vstoupili za bránu tohoto chrámu. Zajímalo by mě, říkal jsem si, co se mu honí hlavou. I když na mě dělal mírumilovný dojem, právě jsem viděl, jak rychle se to může změnit. V duchu jsem se připravoval na to, že budu muset začít rychle utíkat.

Mnich mě několik vteřin mlčky pozoroval. Pak se najednou usmál a já uslyšel něco, co vyznělo jako nějaká otázka. Tak to mi ještě scházelo. Jak jsem mu měl dát jasně najevo, že nerozumím ani slovo? Můj protějšek však tu otázku ještě jednou zopakoval a díval se na mě s očekáváním. Nechtěl jsem nyní zničit dobrou náladu a rozhodl jsem se, že to zkusím vrtěním hlavy. Doposud to všude fungovalo. K mé nesmírné úlevě se zdálo, že můj protějšek chápe, co mu tím chci říct. Nepatrným pohybem ruky mi naznačil, abych počkal, a přešel ke svým studentům.

Krátce nato se vrátil s kusem špinavého papíru. Pak mi ráznými pohyby naznačil, abych mu podal tužku. Nervózně jsem se začal přehrabovat ve svém batohu a podal mu značkové plnicí pero. Mistr mlčky přikývl a naškrábal něco na papír. Tlačil přitom tak silně, že špička pera protrhla papír. V poslední vteřině jsem se ovládl, abych mu psací pomůcku nevyrval z ruky. Lepší rozbité plnicí pero, než abych z této situace nevyvázl živý! Tady by mě nikdo nehledal!

Můj protějšek udělal na papír ještě několik tahů a pak mi ho se zjevným očekáváním v očích podal. Napjatě jsem se podíval a ucítil, jak můj žaludek udělal kotrmelec. Čínské znaky. Mnich zřejmě nevěděl, že v Evropě se nedorozumíváme znaky. Ale jak jsem mu měl dát najevo, že neumím číst jejich písmo? Rezignovaně jsem pozoroval klikyháky na stránce. Najednou můj zrak padl na něco, co mi připadalo povědomé. Čtyřúhelník namalovaný černým inkoustem a nad ním tři krátké vodorovné linie, vertikálně spojené, a nad nimi tečka. To byl přece znak pro království! Říše středu. A za tím stál otazník. Zhluboka jsem se nadechl. Ten mnich chtěl očividně vědět, odkud pocházím! To jsem dokonce uměl říct. Přece jen jsem na tuhle otázku během několika posledních týdnů na své cestě odpovídal při nesčetných příležitostech. Ale zničehonic mi vyschlo v ústech natolik, že jsem nedokázal ani hlesnout. Nervózně jsem si mnul dlaně o sebe. Co když to vyslovím špatně a místo názvu svého domova nedopatřením řeknu nějakou nadávku?

„De guo * ,“ řekl jsem tiše a čekal se sklopeným pohledem na jeho reakci.

Nestalo se však vůbec nic. Mistr se na mě jen nadále díval tím svým všudypřítomným pohledem.

„De guo,“ řekl jsem ještě jednou, tentokrát hlasitěji. Možná mě prostě jenom neslyšel.

Opět žádná reakce, ani od něj, ani od ostatních mnichů. Bylo to k uzoufání. Co bylo tak těžké pochopit na mé čínštině? Najednou jsem dostal nápad. Špičku ukazováčku jsem namířil na znak pro „říši“ a podržel papír mnichovi před očima.

„Guo,“ řekl a přikývl.

Teď už mi zbývala jen první slabika.

„De,“ vyslovil jsem důrazně a ukázal na znak na papíře.

Zavrtěl hlavou.

Už mi zbývala jenom jedna možnost. Zvedl jsem hlas, jako bych chtěl položit otázku. „De?“

V tom okamžiku celá skupinka ožila. „Ah, ta shi de-guo ren!“ zvolal jeden ze studentů nadšeně. Mistr mi také uznale poklepal na rameno.

Mnich mi energickým gestem naznačil, že mám počkat. Pak odešel ze dvora malou červenou brankou, která se nacházela přesně naproti mně. Díval jsem se za ním. Co se za ní asi skrývalo? Cestou od hlavní chrámové brány jsem prošel kolem mnoha takových malých dvířek, ale neodvážil jsem se žádná z nich otevřít.

Tiché hihňání mě přimělo podívat se na skupinku žáků. Podle jejich kradmých pohledů jsem vyrozuměl, že se bavili o mně. Opatrně jsem se rozhlédl kolem sebe. Dvůr, na kterém jsme se nacházeli, byl obklopen menšími chrámy, z nichž každý se zdál být zasvěcen jinému bohu. Fascinovaně jsem pozoroval jednotlivé postavy. Některé z nich na mě dělaly veskrze přátelský dojem, zatímco jiné vypadaly tak, že by si s nimi rozumný člověk raději nezahrával.

V čele dvora stála velká hala. Otevřenými dveřmi jsem zahlédl tři zlaté sochy, které na první pohled vypadaly jako své vlastní kopie. Všechny tři seděly v pozici lotosu, takže podrážky jejich bot mířily nahoru. Soudě podle přivřených očí se nacházely ve stavu hlubokého soustředění, pohroužení se do sebe sama. Neochvějný klid, který sochy vyzařovaly, mi připomněl toho mnicha z časopisu. Když jsem si všiml protáhlých uší a chomáčků vlasů na čele, připomínajících bradavice, pochopil jsem, že se musí jednat o ztvárnění Buddhy. Podobných soch jsem cestou sem viděl bezpočet. Krátké, výrazně modré vlasy, které pokrývaly hlavy soch jako helmy, mi připomněly, že se nacházím na výjimečném místě. Přemýšlel jsem, kolik staletí tam ti tři nejspíš už sedí.

Zdálo se, že ten starý mnich, který mě objevil, již ukončil své uctívání bohů. Každopádně ho nebylo nikde vidět. Po mé levici se nacházelo schodiště lemované zdobným kamenným sloupovím, vedoucí do dalšího, o něco níže položeného dvora. Rozmýšlel jsem se, jestli mám zkusit navázat kontakt s těmi rozesmátými mladými muži.

Jejich hihňání však náhle ustalo. Celá skupina se postavila do pozoru, jako by poslechli nějaký neslyšný rozkaz. Fascinovaně jsem se podíval směrem k červeným dveřím. Trenér je právě zavřel za nějakým starším mužem, jehož věk jsem odhadoval zhruba na sedmdesát let. Musel mít v klášteře zvláštní postavení, protože na rozdíl od mnichů, které jsem až dosud viděl, byl oblečený do oranžově červeného roucha. Jeho vzpřímená chůze byla působivá – celkově z něj vyzařovalo něco neobyčejného. Nemohl jsem z něj odtrhnout oči. Přesně takto jsem si vždy představoval mnicha. Vůbec se přitom nepodobal těm z časopisů. Ale nedokázal jsem si ho představit v žádném souboji.

Ti dva ke mně přistoupili s očividným odhodláním. Pořád jsem zíral na toho staršího. Jeho bradu zdobil špičatý bílý plnovous, na krku mu visely tři řady obrovských hnědých dřevěných korálků, i zápěstí měl stejně ozdobená. Zmocnila se mě znepokojivá úzkost. Kdo byl ten muž?

Oba muži ke mně přistoupili na zhruba dvoumetrovou vzdálenost a zůstali stát. Trenér napřáhl ruku, ukázal na mě a řekl něco tomu staršímu muži. Srdce mi sklouzlo až do kalhot. Pravděpodobně mě teď zatknou a předají policii. Však co jsem si myslel, když jsem sem bez dovolení vnikl? A proč jsem pro všechno na světě neutekl, když mě ten starý mnich objevil? Protože bych stejně neměl šanci. Ne proti těmto bojovníkům. Snažil jsem se uklidnit: jakožto mniši museli být zdejší muži zajisté mírumilovní.

Jako v transu jsem sledoval, jak se ten starší hluboce uklonil. Chvíli mi trvalo, než jsem pochopil, že ta poklona byla určena mně. Okamžitě jsem zvedl složené ruce tak vysoko před obličej, že jsem se ukazováčky dotkl nosu a palci brady, a neobratně opětoval poklonu.

Kradmý pohled na můj protějšek mi napověděl, že moje ruce byly příliš vysoko. V duchu jsem si spílal. Proč mi vlastně připadalo tak důležité, abych všechno udělal správně? Mohlo za to charisma, které vyzařovalo z tohoto mnicha? Zcela jistě v něm bylo něco, co ve mně budilo touhu se mu zalíbit. A přitom jsem ani nebyl schopný se mu pořádně uklonit. Začal jsem se sám na sebe zlobit, vážně jsem to musel tak pokazit?

Rezignovaně jsem vzhlédl a pohlédl do té nejpřátelštější tváře, jakou jsem kdy viděl. Pocítil jsem směs úlevy a hlubokého respektu. Znovu jsem musel myslet na fotografii, která mě sem přivedla. Pozoroval jsem jako v mlze, jak se rty starého muže pohnuly. Zřejmě se mi snažil něco říct. Zrovna jsem mu chtěl dát laskavě najevo, že nerozumím ani slovo, když jsem měl pocit, že jsem zaslechl název své rodné země, dokonce ve svém mateřském jazyce. Zdálo se mi to, nebo ten mnich skutečně mluvil německy? Ale proč by zrovna tady měl někdo mluvit mým rodným jazykem?

Ohromeně jsem se usmál a řekl jsem: „Promiňte, teď jsem vám nerozuměl.“

„Copak ty nemluvíš německy?“

Výraz pobavení ve tváři mého protějšku byl nepřehlédnutelný.

„Já … ehm … samozřejmě, vždyť jsem Němec!“

Mnich se na mě zadíval. „Já také trochu mluvit německy. Ale už dlouho nemluvit.“

Nevěřil jsem vlastním uším. I když mu bylo poněkud obtížné porozumět, jednoznačně mluvil německy! Ale kde se to proboha mohl naučit? Teď jsem plně pochopil nadšení studentů i mladého mistra a bylo mi jasné, proč okamžitě přivedl tohoto starého mnicha. Mladíci stáli v kruhu kolem mě a pozorovali mě. Muž se špičatým plnovousem si mě měřil přátelským pohledem. Zhluboka jsem se nadechl. Možná nakonec všechno dobře dopadne.

Sebral jsem veškerou svoji odvahu a udiveně se zeptal:

„Jak to, že mluvíte mým jazykem?“

Starý mistr svraštil obočí. „Pomalu, prosím pomalu mluvit!“

Uvědomil jsem si, že jsem se mu reflexivně poklonil. „Samozřejmě.“ Vyslovil jsem co nejzřetelněji: „Jak to, že mluvíte německy?“

„Můj otec pracoval pro okupanty. Jazyk jsem se naučil díky kontaktu s dětmi.“

Okupanti. Tak to mi ještě chybělo. Matně jsem si vzpomínal, že kromě Angličanů okupovali kdysi část Číny i Němci. Moji úlevu vystřídala nová nejistota. Co se mnou mohli mít v plánu? Nejspíš se teď radovali, že se jim podařilo odchytit živý exemplář toho nenáviděného druhu, a nyní mne zajisté čekal exemplární trest! Pokud jsem si dobře vzpomínal, tak Němci se v Čching-tau nechovali zrovna jako v rukavičkách.

Zdálo se, že starý mnich uhodl mé myšlenky. „Okupanti dávno pryč. Dnes už žádní. Dnes jsem opatem kláštera. Chci věřit, že jsi sem přišel s přátelskými úmysly.“ Provrtával mě pohledem.

Odmlčel se, jako by hledal ta správná slova. „Ty mě muset omluvit. Už dlouho jsem nemluvil německy.“ Další pauza. „Co ty zde chtít?“

Nervózně jsem sklonil hlavu. Opat ze Šaolinu. Teď jsem teprve pochopil reakci skupiny na jeho příchod. V rozpacích jsem si prohlížel nepravidelnou kamennou mozaiku pod svými zaprášenými botami. Co mu mám říct? Mám mu vyprávět o tom článku, který mě sem dovedl? Nebo mu mám prozradit, že ve svém životě hledám nějaký smysl? Že bych chtěl být konečně neporazitelný? Jak moc doufám, že najdu cestu, aby mi moji protivníci konečně šli z cesty, ochromeni strachem? Tak by tomu určitě bylo, pokud by se mi splnil sen a já bych do zdejších chrámů byl přijat jako nový žák. Ale najednou jsem si připadal hloupě a nedokázal jsem ze sebe nic vymáčknout. Když jsem předtím ve svých představách mluvil s mnichy, nikdy jsem se necítil tak nejistý. Vykoktal jsem: „Chci… chci se od vás učit.“ Tak, teď to bylo venku. Zvedl jsem hlavu a zjistil, že mě můj protějšek po celou dobu pozoroval.

„Co se od nás chceš naučit?“

„Říká se, že znáte tajemství,“ zašeptal jsem. „Tajemství šťastného života.“

Opat neodpověděl. Copak mi nerozuměl? Zkusil jsem to znovu.

„Chci se naučit být spokojený. Spokojený s tím, co mám. Konečně najít smysl v tom, co dělám.“

Znovu jsem sklopil hlavu.

„Proslýchá se, že vy znáte tu správnou cestu.“

Když jsem poslouchal sám sebe, jak koktám, nejradši bych se na místě propadl do země. Jak bylo možné, že opat zůstával tak klidný, zatímco já byl tak nervózní? Cítil jsem, jak na mně spočívají jeho oči. Pochopitelně tu byl doma, zatímco já jsem byl cizí. Ale to samo o sobě nezpůsobilo ten rozdíl. Ten mnich měl v sobě něco, co mě uklidňovalo, ale zároveň ve mně vzbuzovalo obrovský respekt. Pravděpodobně byl skutečně neporazitelný a moc dobře to věděl. Znovu jsem se před ním nemotorně uklonil. „Chci být takový, jako jste vy.“

Opat jemně přikývl a podíval se mi přímo do očí. „To je dlouhá cesta, příteli. A je tak skrytá, že je pro mnohé těžké ji najít…“

„Tak mi ji jednoduše ukažte.“

Polekaně jsem si dal ruku na ústa. Jak se jen opovažuji přerušit opata, když mluví! „Promiňte prosím,“ vyhrkl jsem. „Nechtěl jsem být nezdvořilý.“

„Je to dlouhá cesta.“ Opatův hlas teď zněl netečně.

„Já vím. Ale jestli mi ji budete ochotni ukázat, tak po ní půjdu až do konce.“

„Jsi příliš ukvapený. Tak rychle to nejde.“

Nic jsem na to neřekl. Kolikrát jsem ta slova už slyšel? Skoro to vypadalo, že si o mně všichni mysleli totéž. Ten mnich tady stejně jako mí přátelé v Německu. Stejně jako můj bývalý šéf. „Dočkej času jako husa klasu.“ Kolikrát jen jsem tohle rčení už slyšel! Každý pokus změnit něco v mém životě byl doprovázen těmito otravnými slovy, která mě pokaždé dokázala spíš odradit. V hlavě mi to šrotovalo. Pronikla snad tahle zbytečná a marná klišé až sem?

Zdálo se, že opatovi neuniklo mé zklamání. „Předpokládejme, že bych ti mohl ukázat, jak najít cestu. Co bys nám mohl nabídnout na oplátku?“

Usilovně jsem přemýšlel nad tou správnou odpovědí, zatímco jsem si v duchu procházel svůj životopis. Ukončené odborné vzdělání na dvou vysokých školách, jedno z toho s vyznamenáním. Osm dalších kurzů v různých oborech. Pracoval jsem ve třech úctyhodných společnostech až osmdesát hodin týdně, a i když jsem ve skutečnosti nezbohatl, spousta mých známých mi záviděla životní styl, který jsem si díky tomu mohl dovolit. Jenže nakonec jsem stejně byl jen tvrdě pracující poddaný, který dělal všechno proto, aby udržel při životě právě ten systém, který ho pomalu ničil. Mimoděk jsem se otřásl, protože jsem si uvědomil, že kvůli tomu skončil i můj dlouholetý vztah, když si moje partnerka našla muže, který jí slíbil víc peněz, větší komfort a více luxusu.

„Nic,“ slyšel jsem sám sebe říkat. „Nemám vám co nabídnout. Vůbec nic. Nic z toho, co jsem v životě udělal, nemá žádnou trvalou hodnotu.“ Opisoval jsem špičkou boty kruhy na podlaze.

„Ale samozřejmě bych vám za vaše služby zaplatil!“

V opatových očích jsem uviděl pobavený výraz. „Ty nám chceš zaplatit?“

Podíval jsem se na něj s údivem. „Ano! Proč by ne?“

„Protože my tvoje peníze nepotřebujeme.“ Otočil se a udělal pár kroků směrem k červeným dveřím. Pak se zastavil a znovu se obrátil ke mně. „Je materiální bohatství skutečně to jediné, co máte? Co bychom si asi tak za tvoje peníze měli koupit?“ Na okamžik se odmlčel. „Copak jste ještě nepochopili, že výměna života za peníze je velmi jednostranná a že vás neustále jen odvádí od cesty, kterou všichni tak zoufale hledáte?“

Zmateně jsem na něj zíral.

„Můžeš celý svůj život vyměnit za peníze. Vždycky najdeš někoho, kdo si vezme dny, týdny, roky tvého života a dá ti za ně peníze. Nejdřív hodně peněz, pak méně a méně. Protože v určitém okamžiku se staneš natolik závislým, že zaměníš štěstí za peníze. A nakonec se vzdáš úplně všeho – a přesto nebudeš mít nic.“

Přeběhl mi mráz po zádech. Jak mohl ten mnich vědět, že jsem pracoval až do vyčerpání, jen abych dosáhl cílů stanovených vedením a mohl si být jist dalším zvýšením platu?

„Ale běda,“ slyšel jsem opata mluvit jakoby z velké dálky, „ale běda, když jednoho dne zjistíš, jaký to byl špatný obchod a chceš ten čas získat zpátky, protože chceš ze svého života ještě něco mít. Pak je směnárna, do které jsi nosil všechen svůj čas k výměně za další peníze, najednou zavřená, a neustále se usmívající poradce se už dávno věnuje tomu, aby okradl o čas někoho dalšího.“

Ačkoliv mnich nezvýšil hlas, cítil jsem, jak jeho slova nyní ve mně vyvolávají nepříjemný neklid. Ještě nikdy nikdo nepopsal můj život tak přesně jako tento muž.

„Právě proto chci…“

Pohled opata mě umlčel. „Běž domů. Zůstaň u svých peněz, příteli.“

Mnichova slova se mě dotkla s takovou silou, že mě to málem porazilo. Odvrátil jsem se, aby nikdo neviděl slzy v mých očích. Běž domů, znělo mi v hlavě. Ale kam mám jít? Zpátky tam, odkud jsem utekl? Tam, kde už mě stejně měli za blázna? Za toho, kdo nechce pochopit, že život je těžký. Že člověk musí šetřit, aby jednou zbohatl. Vybavil jsem si ty úsměšky, kterých se mi dostalo, když jsem svým známým vyprávěl o svém nápadu odcestovat do Asie. S jakou ironií si mě prohlíželi a jak se mi vysmívali! No jistě, život tam bude určitě lepší. Všichni tam čekají na někoho, jako jsi ty! A co když moji přátelé měli pravdu? Co když nikdo z nás skutečně nemá možnost utéct před takovým životem? Co když jsme navěky odsouzeni k tomu pokračovat v našich ubíjejících životech až do hořkého konce? Jak často jsme diskutovali o tom, zda se někdo, kdo vyrostl ve slumu, vůbec jednou může stát úspěšným člověkem. Pokaždé jsem zůstal sám se svým názorem, že každý člověk je zodpovědný za svůj vlastní život. Ale pokud nikdo nedokáže určovat svůj osud, proč by se to mělo podařit zrovna mně? Pokud se mi nepodaří opata přesvědčit, aby mě zde nechal, budu se muset vrátit ke svému starému životu, přesně, jak mi radil. Nasypat si popel na hlavu a vrátit se domů. Ideálně veřejně přiznat svůj omyl a stát se ještě poslušnějším a méně vyčnívajícím otrokem než předtím. Byla moje představa jiného života jenom krásným snem?

Téměř se závistí jsem se podíval na mladé mnichy. Ačkoliv pravděpodobně měli jen málo hmotného majetku, vypadali mnohem šťastnější, než jsem byl kdy já. Takže jsem se nikdy neměl dozvědět jejich tajemství?

Mlčel jsem a pokoušel jsem se najít ta správná slova. „Chápu, že mě posíláte pryč. Nejspíš bych na vašem místě udělal to samé. Přesto vás prosím, abyste mě přijali jako svého žáka. Je to mé největší přání.“

Když se na mě opat zadíval, měl jsem pocit, že vidí až na dno mé duše. A přesto jsem se v duchu ptal sám sebe, jestli ho moje vyznání oslovilo. Když jsem odvrátil zrak, abych se vyhnul jeho pronikavému pohledu, uvědomil jsem si, že všechny oči směřují ke mně. Jak moc rozuměli ostatní mniši tomu, co zde bylo řečeno?

Opat zamyšleně přikývl. Pak se otočil směrem ke skupině a řekl čínsky něco, čemu jsem pochopitelně nerozuměl. Pravděpodobně jim krátce přeložil náš rozhovor a ptal se svých spolubratrů, co se mnou. Zřídkakdy ve svém životě jsem si připadal tak osamělý a ztracený jako v tomto okamžiku. Zatímco mladí mniši naslouchali opatovým slovům, snažil jsem se číst v jejich tvářích. Avšak ty byly naprosto neproniknutelné, nehybné jako kámen. Mimoděk se mi vybavily jejich tvrdě zaťaté pěsti i to, s jakou vehemencí trénovali. Když opat domluvil, všichni se na něho mlčky dívali. Na okamžik jsem měl pocit, že se zastavil čas. Co se to dělo? Cítil jsem, že se vrátil můj strach. Možná mě zde jen chtěli zdržet, než se dostaví policie, která mě zatkne.

Náhle se od skupiny oddělil jeden mladý mnich a předstoupil před opata. Pozorně jsem ho sledoval. Byl asi o hlavu menší než já a měl dokonale vytrénované svalnaté tělo. Doufal jsem, že se s ním nebudu muset utkat v boji, abych ukázal, zda jsem vůbec hoden toho, aby mne mezi sebe přijali. Rezignovaně jsem přemítal nad tím, co bylo evidentní. I kdybych strávil posledních pár let ve fitness centru místo v kanceláři, moje šance na vítězství v souboji s ním byly nulové.

Mladý mnich se uklonil před opatem, který stejně jako předtím opětoval úklon se samozřejmou elegancí.

„Napřed si chci udělat zkoušku tvého charakteru.“ Opat se znovu obrátil na mě. „Jsi připraven jít i tam, kde to bude těžké?“

Cítil jsem, jak mi dlaně zvlhly nervozitou. Představený kláštera chtěl přezkoumat můj charakter. To mohlo znamenat jenom jediné: chtěl vědět, jestli v téhle nerovné bitvě obstojím, jestli neuteču jako zbabělec. Podíval jsem se na schody vedoucí na dolní nádvoří. Musel jsem utéct pryč. Běžet tak rychle, jak jen to bylo možné, přeběhnout přes nádvoří, po kterém jsem předtím prošel, kolem kamenných sloupů a klášterní branou ven. Avšak na celém světě neexistovalo žádné místo, kde bych se mohl schovat. Mužský sbor, jehož hlasy doléhaly k mým uším z jednoho z níže položených dvorů, mi připomněl, že jsem v pasti.

„Na něco jsem se tě ptal.“ Opatův hlas mě probral ze zamyšlení. „Jsi připraven?“

Zaujal jsem natolik vzpřímenou pozici, jakou jsem jen dokázal. Vždyť co jsem ještě mohl ztratit? Když prsty mé levé ruky objaly mou pravou pěst stejným způsobem, jak jsem to viděl u mnichů, obě ruce se mi třásly. V hlubokém, nemotorném úklonu jsem řekl: „Ano. Jsem připravený.“

Jakmile jsem ta slova vypustil z úst, přeběhl mi mráz po zádech. Jen jsem doufal, že jsem se rozhodl správně. Možná si byl opat vědom toho, že moje fyzická aktivita v posledních letech spočívala především v tom, že jsem se pohyboval na kancelářské židli od jednoho konce stolu na druhý, maximálně jsem si došel do kuchyňky pro kávu. Doufal jsem, že si nemyslí, že disponuji stejnými fyzickými schopnostmi, jaké jsem předtím viděl u mladých mnichů. Vždyť jejich trenér ani nevěděl, že se v Evropě nedorozumíváme čínskými znaky. Jak by tedy někdo zde mohl vědět, jak nezodpovědně se my na Západě chováme ke svým tělům, s nimiž mnozí z nás ztratili jakékoli spojení? Zatočila se mi hlava z rozhodnutí, které jsem právě udělal a které mělo navždy změnit můj život.

„Ptal se tě, jak se jmenuješ.“ Opatův hlas mě vytrhl ze zamyšlení. Byl jsem ztracen v myšlenkách natolik, že jsem vůbec nevnímal, co se okolo mě děje. Mladý mnich, který předtím mluvil s představeným kláštera, se mezitím postavil přede mě a zřejmě se mne na něco ptal. V duchu jsem si spílal za svoji nepozornost, očekával jsem každou chvíli ránu. Toho mladého mnicha, který mě pozorně sledoval, jsem rovněž nespouštěl z očí. Tiše jsem vykoktal svoje jméno.

Měl jsem však pocit, že mě opat vůbec neposlouchá. Ukázal na mě a řekl něco čínsky tomu mladému mnichovi. Pak se znovu obrátil ke mně. „Tady u nás se budeš jmenovat ‚An‘, což znamená ‚mír‘.“ Usmál se na mě. „Mistr Shi De Xi se nabídl, že s tebou bude sdílet svůj pokoj.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Dračí chrám.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.