AMY SUITER CLARKE

ODPOČÍTÁVAČ

KALIBR

AMY SUITER CLARKE

ODPOČÍTÁVAČ

Přeložil Jan Jirák

GIRL, 11

Copyright © 2021 by Amy Suiter Clarke

All rights reserved

Translation © Jan Jirák, 2022

ISBN 978-80-242-7879-7

Mamince,

která přečetla tisíce mých slov, než vyšla tiskem první věta;

a tatínkovi,

který mě vedl k tomu, abych i v beletrii říkala pravdu.

Potřebuju vidět jeho obličej.

Jakmile budu znát jeho obličej, ztratí sílu.

Michelle McNamarová

Část první

ODPOČÍTÁVÁNÍ

1

Podcast Opožděná spravedlnost

5. prosince 2019

Přepis: Pátá série, první epizoda

ELLE – KOMENTÁŘ:

O Minnesotě všichni vědí, že je tam zima. Mrazivé zimy a stoický severský přístup k životu. Toho jasného listopadového rána, kdy jsem mířila na jihozápad do oblasti desetitisíce jezer, poryvy sněhu se hnaly přes silnici, poletovaly a třepotaly se ve vzduchu jako duchové. Jednu chvíli jsem si razila cestu rovnými prérijními pláněmi a poli a vzápětí se ocitla ve městě – všude samý beton, světla a úhledné, nenápadné trávníky. To platí pro všechny státy amerického Středozápadu, ta neviditelná, ale neodstranitelná hranice mezi venkovem a městem. Stačí ujet pár mil a demografická, ideologická a kulturní situace se zásadně změní. I zvyky jsou jiné.

Ale čas od času se stane něco, co otřese celým státem. Dopad té události pocítí úplně všichni, zármutek a společný cíl lidi sjednotí.

Před necelými čtyřiadvaceti roky zmizela v rušném studentském prostředí Dinkytownu mladá žena. Jmenovala se Beverly Andersonová.

/ZNĚLKA /

ELLE – ÚVOD:

Kriminální případy vychládají. Pachatelé si myslí, že jsou v bezpečí. Ale s vaší pomocí se postarám o to, aby spravedlnost – jakkoliv opožděná – přece jen došla naplnění. Tady Elle Castillová. Posloucháte Opožděnou spravedlnost.

/ZVUKOVÝ PŘEDĚL: sníh křupající pod nohama, z dálky píseň „I’ll Make Love to You“ zpívaná skupinou Boyz II Men, smích mladých lidí /

ELLE – KOMENTÁŘ:

V únoru 1996 odešla dvacetiletá Beverly z večírku, kam zavítala se svým přítelem a několika dalšími studenty z třetího ročníku Minnesotské univerzity. Když skupinka večírek opustila, pokusil se Beverlyin chlapec dívku přesvědčit, aby se s nimi vydala do jídelny U Annie na pozdní hamburger a mléčný koktejl. Jenže Beverly měla druhý den brzo vstávat, a tak trvala na tom, že jde domů. Do absolvování oboru psychologie jí zbývaly všehovšudy tři měsíce, a už dokonce nastoupila na praxi v jedné místní klinice. Trochu se přitom tehdy pohádali – nic vážného, drobná roztržka, jak to u studentských lásek bývá. Mladík to nakonec vzdal a vydal se za kamarády sám. Stalo se to jen pět ulic od Beverlyina bydliště – krátká procházka, kterou předtím podnikla snad stokrát. Zapnula si černý vlněný kabát, zabořila tváře do šátku a přátelům zamávala na rozloučenou.

Tehdy ji všichni viděli živou naposledy.

Když se druhého dne Beverly nedostavila na praxi, její nadřízený zavolal k dívce domů. Zvedla to Beverlyina spolubydlící Samantha Williamsová.

SAMANTHA:

Nevěděla jsem, co si o tom mám myslet. Sotva jsem se ohlásila do telefonu, zmocnil se mě pocit, že něco není v pořádku. Zašla jsem se podívat k ní do pokoje, jen tak pro jistotu, a bylo to tak. Vůbec ve své posteli nespala. Její věci tam taky nebyly, kabelka, klíče a tak. Bylo mi jasné, že vůbec nedorazila domů.

ELLE – KOMENTÁŘ:

Sedím se Samanthou Williamsovou, nyní Carlssonovou, u ní v kuchyni. Bydlí s manželem a dvěma bígly asi hodinu jízdy od Minneapolisu. Psiska na mě začala štěkat, ještě než jsem stačila dojít k předním dveřím.

SAMANTHA:

/přes štěkot dvou psů/ Buďte zticha! Padejte na pelech. Řekla jsem na pelech. Hodný holky. Vidíte, když chtějí, umí být náramně poslušné.

ELLE:

A co se dělo, když jste zjistila, že Beverly nepřišla domů?

SAMANTHA:

No, řekla jsem to jejímu šéfovi a on prohlásil, že bychom měli zavolat policii, tak jsem to udělala. Nejdřív to vůbec nechtěli vyšetřovat – že prý ještě neuběhla dost dlouhá doba a tak podobně. Když jsme jim ale i s jejím přítelem pověděli, že jsme ji viděli jít domů pěšky a že je to pečlivá studentka, která právě začala docházet na praxi, přece jen je to znepokojilo. Vím, že /pípnutí/ vyslýchali, ale kamarádi mu poskytli pevné alibi. Kromě těch dvou či tří minut, co se s ní dohadoval, jestli půjde s ostatními do restaurace, strávil celý večer s nimi. Se mnou si toho dne přišla policie taky popovídat, myslím, že to bylo nějak odpoledne. Kdybyste to potřebovala vědět, najdete to v protokolu.

ELLE – KOMENTÁŘ:

Bylo to tak. Podle detektiva Harolda Sykese vyslýchali Samanthu 5. února 1996 v 15.42 – přibližně sedmnáct hodin poté, co byla Beverly viděna naposledy.

ELLE:

A podle toho, jak si to pamatujete – co se dělo dál?

SAMANTHA:

Vlastně nic. Všichni její blízcí přátelé byli toho večera s ní, a když odešla domů, seděli ještě alespoň dvě hodiny v jídelně U Annie. Celá její rodina bydlela v Pelican Rapids, to je hodiny jízdy daleko. Dospěli k závěru, že její přítel to udělat nemohl, protože zmizel celé skupině z dohledu jen na pár minut. Beverly se prostě… vypařila. Všichni si mysleli, že třeba zabloudila, že jí nějak přeskočilo a ztratila se nebo že byla opilejší, než si kamarádi mysleli, spadla do Mississippi a utopila se. Takové případy už se staly. Kolik dní prohledávali břehy řeky a závěje kolem, ale nikde po ní nenašli ani stopu. To trvalo celý týden.

ELLE – KOMENTÁŘ:

Sedmý den po Beverlyině zmizení zamykala vedoucí jídelny U Annie podnik na noc, když vtom si všimla, že se venku u zdi někdo choulí. Nějaký bezdomovec, pomyslela si a sehnula se k němu, aby mu nabídla, že ho odveze do útulku. Když nijak nereagoval, vedoucí mu stáhla šátek z hlavy a uviděla mrtvý obličej Beverly Andersonové.

SAMANTHA:

/přes slzy/ Pak nikdo nedokázal myslet na nic jiného než na Beverly. Všichni byli strašně vyděšení, rozumíte? Tahle milá, nevinná, bystrá dívka – byla mrtvá. Nemohla jsem tomu uvěřit. Několik týdnů jsem prakticky nevycházela z bytu, tak moc jsem se bála. Ukázalo se, že jsem udělala dobře.

ELLE:

Vybavujete si, kdy jste se dozvěděla o ostatních obětech?

SAMANTHA:

Ve zprávách nic neříkali, dokud se nepřišlo na to, že ta druhá dívka, Jillian Thompsonová, zemřela úplně stejně jako Beverly. A že byla pohřešovaná stejně dlouhou dobu – sedm dní. Myslím, že na Jillianině těle našli něco, co ji dávalo do spojitosti s Beverly, DNA nebo tak něco.

ELLE – KOMENTÁŘ:

Na bundě měla Jillian buňky lidské kůže. Policie si domyslela, že je někde drželi společně a Jillian bundu Beverly nabídla, protože dívce byla zima. Jillian Thompsonová zmizela z parkoviště Bethelské univerzity tři dny po Beverly. Rodiče byli přesvědčeni, že utekla z domova se svým přítelem, protože se jim nezamlouval. Než se našlo spojení mezi oběma případy, byl právě on hlavní podezřelý.

/ZVUKOVÝ PŘEDĚL: vrzání židle, odkašlávání /

ELLE:

Můžu tě požádat, aby ses představil novým posluchačům?

MARTÍN:

Hm, takže, jmenuju se doktor Martín Castillo, jsem soudní lékař, patolog, a pracuju pro okres Hennepin.

ELLE:

A?

MARTÍN:

A pro úplnost, jsem manžel tady Elle.

ELLE:

Věrní posluchači si můžou Martína pamatovat z první a třetí řady, kde z odborného hlediska vysvětloval výsledky pitvy Grace Cunninghamové, respektive Jairy Brownové. Právě Martín identifikoval na Jairiných zádech posmrtnou skvrnu nezvyklého tvaru, jež nám pomohla spojit s jejím případem pohovku v domě jejího strýce. To byl nakonec pro minneapoliské policejní oddělení zločinů páchaných na dětech klíč k vyřešení celého případu. Pozvala jsem Martína opět do studia, tentokrát proto, aby vyložil, jakou spojitost mezi případy obou zavražděných dívek zjistil ještě dřív, než se objevily výsledky testů DNA na Jillianině těle.

MARTÍN:

Nejjednodušší odpověď zní, že byly obě zabity stejným způsobem. Stejným a dost nezvyklým způsobem.

ELLE:

Vysvětli to.

MARTÍN:

Beverly Andersonová sice měla známky poranění na pravé straně hlavy, pitva ale prokázala, že k úderu došlo několik dní před smrtí – nejpravděpodobněji v den, kdy byla unesena. Zemřela poté, co se u ní projevily následky gastrointestinálních obtíží, dehydratace a mnohačetné selhání orgánů. Tyto příznaky se vyskytují u celé řady jedů a patologovi by se nemuselo podařit jejich seznam zúžit, kdyby neměl k dispozici obsah jejího žaludku. I tak to trvalo několik týdnů, ale nakonec rozbory prokázaly, že snědla semena skočce obecného, tedy zdroj ricinového oleje – a že jich nejspíš pozřela poměrně hodně. Ricinu trvá několik dnů, než začne působit, a lidé jeho požití často přežijí, ale zde bylo zřejmé, že vrah Beverly jed podal několikrát za sebou. A taky ji krátce před smrtí někdo zbil. Jednadvaceti údery.

ELLE:

Jak můžeš vědět, že to bylo krátce před smrtí?

MARTÍN:

To, jaké se stačily utvořit strupy, naznačuje, že krev přestala kolovat těsně po tom, co poranění vznikla. Když ji bičoval, údery srdce se už nejspíš zpomalovaly – což znamená, že v tu chvíli umírala. To vede patologa k závěru, že bičování mohlo být součástí nějakého rituálu, nikoliv snahou její skon uspíšit. Tušení se potvrdilo, když se našlo Jillianino tělo a ukázalo se, že byla zabita úplně stejným způsobem. Selhání orgánů následkem požití semen skočce a k tomu přesně dvacet jedna ran přes záda nějakým prutem.

ELLE:

Co myslíš tím „prutem“?

MARTÍN:

Musel to být klacek nebo větev – tenká, ale pevná. Stopy prokázaly, že obě oběti se nacházely někde v lesích či na venkově. Na jejich oblečení se nalezly kousky listí, pod nehty hlína. Policie usoudila, že vrah tam někde sebral větev a tou svůj rituál dokončil.

ELLE – KOMENTÁŘ:

Jillianino tělo našli sedm dnů po tom, co byla unesena, ale ne na stejném místě, jako to bylo v případě Beverly. To by bylo příliš jednoduché. Vrah ji místo toho nechal ležet na trávníku před tehdejší Severozápadní přípravkou – dnes se jmenuje Severozápadní univerzita St. Paul. Tedy před konkurencí její domovské školy, křesťanské Bethelské univerzity. Jenže přestože obě dívky byly bakalářskými studentkami, obě byly vězněny po stejnou dobu, zabity stejným způsobem a jejich těla odložena na veřejném místě, zprvu ta dvě úmrtí nikdo nespojoval. Na případech dělaly dva různé vyšetřovací týmy, a zatímco existuje centrální policejní databáze vzorků DNA a otisků prstů, databázi, která by obsahovala popis toho, jak jednotliví vrazi postupují – tedy jejich modus operandi –, doposud nikdo nezaložil. Nikdo nesbíral informace o tom, jak byly oběti zabity, a nezkoumal, jestli mezi případy nemůže být nějaká spojitost na základě způsobu vraždění.

Policie vedla vyšetřování několik měsíců, Jillianina přítele dokonce vzali vyšetřovatelé do vazby, ale obvinění nakonec stáhli a oba případy vychladly. Nové podobné vraždy se neobjevily, nové stopy také ne. Až do následujícího roku.

/ZVUKOVÝ PŘEDĚL: hučení vodopádu /

ELLE – KOMENTÁŘ:

Toto je vodopád Minnehaha, přes šestnáct metrů vápencové stěny a burácející vody, která si hledá cestu z jezera Minnetonka do Mississippi. Jméno Minnehaha uchoval na věčné časy Henry Wadsworth Longfellow ve slavné básni Píseň o Hiawathovi. Sám jméno vykládal jako „smějící se voda“. Ale název, pocházející od dakotských indiánů, znamená spíše „valící se voda“ nebo prostě jen „padající voda“, obě možnosti jsou výstižnější než Longfellowův výklad. Pronikavý, téměř surový zvuk ženoucího se proudu nevyvolává představu smíchu. A právě tady, pod kontroverzním sousoším Hiawathya  Minnehahy, bylo nalezeno tělo osmnáctileté Isabelly Kempové.

Zvuk, který slyšíte, byl nahrán na jaře, kdy hladinu vodopádů zvedá tající sníh. Když tu ale Isabellu našli, voda byla zmrzlá – mohutná, drsná masa ledu ztuhla v pádu, jako by ji někdo začaroval. Dívka téměř nebyla vidět. Než sem dorazila dvojice turistů, kteří se přišli podívat na zamrzlý vodopád, čerstvá vrstva sněhu stačila tělo zčásti zakrýt. Příchozí přesto zahlédli červenou bundu vykukující z prašanu.

/ZVUKOVÝ PŘEDĚL: v pozadí ruch jídelny/

ELLE:

Když bylo v lednu 1997 objeveno tělo Isabelly Kempové, policie její vraždu rychle spojila s případy z roku 1996. Byla nezvěstná sedm dní a před smrtí ji někdo zbičoval. Tehdy jste také dal vrahovi přezdívku, je to tak?

DETEKTIV HAROLD SYKES:

Ano, i když jaksi nepřímo. Rozhodně jsem nic takového neměl v úmyslu.

ELLE – KOMENTÁŘ:

Tohle je detektiv Harold Sykes, který vedl vyšetřování případu. Sešla jsem se s ním v jeho oblíbeném podniku v Minneapolisu.

ELLE:

Ale všiml jste si něčeho, na co nikdo jiný nepřišel. Povězte mi o tom něco.

SYKES:

No jo, už dřív jsme si všimli, že vrah je podle všeho posedlý čísly. První dvě ženy unesl tři dny po sobě, obě držel v zajetí sedm dní a pak každý uštědřil jednadvacet ran. Říkali jsme si, že ty čísla pro něj musí mít nějaký význam. Postupoval pořád podle stejnýho scénáře. Moji lidi na nic nečekali, za tepla se vrhli na seznamy pohřešovaných osob a hledali někoho, kdo byl unesen tři dny po Isabelle. Taky jsem ty případy procházel a všiml si ještě jedný pravidelnosti. Beverly Andersonové bylo dvacet. Jillian Thompsonové devatenáct. A Isabelle osmnáct.

ELLE:

Takže každá další oběť byla o rok mladší než ta předcházející.

SYKES:

Přesně. V tu chvíli to bylo jen takový tušení, ale říkal jsem si, že další oběti by třeba mohlo být sedmnáct. Navíc mi to zapadalo do jeho posedlosti čísly. Pokud stáří obětí nebyla náhoda, šlo o hodně špatnou zprávu, to mi bylo jasný. Znamenalo to, že postupuje podle nějakýho plánu. Když mě vyzpovídali novináři, pověděl jsem jim to. Tehdy jsem toho litoval, ale dnes si myslím, že na tom vlastně nezáleželo. Dřív nebo pozdějc by na to stejně někdo přišel. Prostě jsem poznamenal: Myslím, že ten chlápek spustil nějaký zvrácený odpočítávání.

ELLE – KOMENTÁŘ:

Byl to výsledek jednoduchého pozorování, ale obyvatelům celé Minnesoty se to vrylo do paměti a všech se zmocnil pocit neodvratné zkázy. Vrah ještě nebyl hotov. Všechny dívky věděly, že nemají šanci se před ním uchránit – a tenhle pocit děvčata moc dobře znají. Jedno výstižné pojmenování stačilo na to, aby se místní případ změnil v celostátní senzaci.

Během několika hodin mu na všech kanálech říkali stejně: Odpočítávač.

2

Elle

9. ledna 2020

Elle zaparkovala vůz před domem paní Turnerové a v autorádiu zastavila přehrávání podcastu. Byl to jeden z jejích oblíbených pořadů o skutečných zločinech a na rozdíl od jejího vlastního projektu se víc zaměřoval na psychologii odsouzených kriminálníků než na vyšetřování odložených případů. Zrovna probírali zajímavý materiál, analýzu chování známého sériového vraha ze severozápadního pobřeží Tichého oceánu, jenže to nebylo moc vhodné pro děti a dcera Elliny nejlepší kamarádky už byla na půli cesty mezi předními dveřmi domu paní Turnerové a Elliným vyhřátým autem.

Dveře pro spolujezdce se rozletěly a pustily do kabiny vozu závan mrazivého, štiplavého vzduchu vonícího sněhem. Natalie honem nasedla, zabouchla dveře a vydala ze sebe přehrávané „brrrr!“.

Elle přidala topení a zeptala se: „Tak jaká byla hodina klavíru, děvenko?“

„Šlo to,“ odpověděla Natalie, zapnula bezpečnostní pás a stáhla si z krku šátek. I ve zšeřelém světle pozdního odpoledne byl její – obvykle pobledlý – obličej zarudlý od poryvů zimního vzduchu. „Prostě pořád jen hraju stupnice nahoru dolů,“ dodala. „Myslím, že paní Turnerová nic jiného naučit neumí.“

Elle se usmála a vycouvala zpátky na ulici. „Vždyť chodíš na piano teprve čtyři měsíce,“ poznamenala.

„Jo, já vím, ale je to nuda. Tohle už zvládnu i ve spaní.“

„Buď trpělivá. Stupnice jsou základ. Nejdřív se musíš naučit pořádně základní věci a teprve pak se můžeš pustit do celých skladeb.“ Elle se musela usmát nad tím, jak rychle se dokáže přehrát do role matky, soukat ze sebe životní moudra a poučovat ohledně lekcí na klavír, jako by Natalie byla její vlastní dítě.

„Jo a taky mě dneska naučila ,Hodně štěstí, zdraví‘,“ ozvala se dívenka.

„Vážně? A proč to?“

„Teto Elle,“ rozesmála se Natalie, „vždyť přece víš proč.“

Elle zastavila na světlech, podívala se na děvče, přehnaně pokrčila rameny a zeptala se: „Jak to myslíš?“

Dívka se rozhihňala a zvedla oči k nebi. „Protože mám narozeniny, ty exote,“ poučila Elle.

„Exote!“ zvolala Elle a přitiskla si dlaň na hruď, jako by ji zasáhla smrtelná rána. „Ne abys tahle někdy oslovila Martína.“

„Přitom zrovna on je ve skutečnosti jediný opravdový exot široko daleko.“

„No dobře, dobře, konec představení,“ zvedla Elle ruce. „Všechno nejlepší k narozeninám, drahoušku.“ Pořád nemohla uvěřit, že Natalii už je deset. Byla vlastně věkem hodně blízko nejmladší oběti Odpočítávače, případu, který Elle zabíral každou minutu života od chvíle, kdy před šesti měsíci začala dělat na nejnovější řadě pořadu Opožděná spravedlnost. Sotva zavřela oči, viděla před sebou obličeje dívek, které měla pověšené na stěně v nahrávacím studiu. Elle vnímala Natalii skoro jako vlastní dceru – a když si ji představila na místě nejmladší oběti Odpočítávače, zalomcoval s ní takový vztek, až se jí z toho udělalo mdlo. Nebýt Natalie, Elle by s podcastem nejspíš vůbec nezačala. Kdyby nevěděla, jaké to je milovat dítě tak, že by kvůli němu člověk zabíjel, možná by se nikdy nedala do pronásledování netvorů, kteří dětem ubližují.

Elle se naklonila k sedadlu pro spolujezdce, a zrovna když naskočila zelená, políbila děvče hlasitě na čelo. „Jak jste oslavili narozeniny ve škole?“ zeptala se.

„Celá třída mi zazpívala a pak jsem od každého dostala nějakou sladkost,“ odpověděla Natalie a hrála si přitom s temně blonďatými copánky vlasů. „A byla jsem třetí ve volném stylu,“ dodala.

„V tohle počasí bych nešla do plavek ani za zlaté tele.“

„Kdybychom přestaly plavat, když se udělá zima, plavaly bychom jen tři měsíce v roce,“ poučila ji Natalie. Vůz mezitím zastavil před domem, kde Elle bydlela. „Navíc uvnitř je nějakých šestadvacet stupňů,“ doplnila dívenka své poučení.

„Já se držím jezer v létě, ale jsem na tebe hrdá, že to tak zvládáš,“ pochválila Elle dívku. Jakmile vystoupila z vozu, vítr ji zaštípal na kůži. Honem se ujišťovala pohledem, že Natalie jde po namrzlé příjezdové cestě opatrně. V duchu si umínila, že Martína požádá, aby tam nasypal víc soli.

„Ňam!“ vyhrkla Natalie, sotva vešli hlavními dveřmi. Elle ucítila horkou, pikantní vůni a v ústech se jí začaly sbíhat sliny. Společně se vydaly po čichu do kuchyně a tam našly Martína v jeho oblíbené květované zástěře, jak otáčí mlýnkem na sůl nad hrncem bublajícím na plotně. Připravoval špagety s masovými kuličkami podle vlastního receptu: mleté hovězí smíchal s nasekaným chorizem a do omáčky nezapomněl hodit špetku chilli. Bylo to Nataliino nejoblíbenější jídlo.

„Hele, oslavenkyně!“ zahlaholil Martín, pustil lžíci do omáčky a napřáhl paže, aby Natalii, která mu vletěla do náruče, chytil. Zvedl ji a sevřel do svého nenapodobitelného medvědího objetí, až vypískla. Jednou se společně otočili kolem dokola, pak Martín Natalii posadil na linku, vytáhl lžíci z hrnce, a než dal dívence ochutnat, dlouho do omáčky foukal. „Projde to výstupní kontrolou, señorita?“ zeptal se.

Natalie ochutnala a zvedla oči ke stropu. „Myslím, že je to váš nejlepší výkon, señore,“ odpověděla.

Pak ji Martín postavil na podlahu a ukázal na zásuvku s příbory. „Vím, že máš narozeniny, ale mohla bys prostřít stůl?“ zeptal se. „Mámu tu budeš mít za chvíli,“ dodal. Sotva dívka sebrala příbory a odešla z kuchyně, Martín se s úsměvem obrátil k Elle. Zvlněné černé vlasy mu trčely všemi směry. Pokud nebyl v práci a neměl na hlavě chirurgickou čapku, neustále je prohrabával prsty. Aniž přestal míchat omáčku, naklonil se k manželce a srdečně ji políbil.

„Voní to úžasně,“ poznamenala Elle, otočila se a nalila si do sklenice červené víno.

„Díky. Jak se ti daří, mi vida?“ zeptal se Martín.

Elle si vzpomínala, jak ji takhle poprvé oslovil před Natalií poté, co vloni začala chodit na španělštinu. Elle se s tímhle jazykem míjela až do střední školy, a když se s Martínem poznali, on mluvil plynně anglicky. Přesto hned druhý den po jejich první schůzce vyhrabala starou středoškolskou učebnici španělštiny. Nechtěla o něco přijít, až se setká s jeho příbuznými v Monterrey nebo s mexickými či středoamerickými přistěhovalci, kterých bylo v Minnesotě požehnaně. Navíc se jí to mohlo hodit v práci. Činorodá základní škola, do níž chodila Natalie, nabízela jazykové kurzy už od třetí třídy, takže dívka hned věděla, co to znamená, když Martín ženu oslovil mi vida.

„Proč jí říkáš,můj živote‘?“ zajímala se tehdy. „To proto, že bez ní nemůžeš žít?“

Elle čekala odpověď ve smyslu, že jde o běžný projev náklonnosti v té části Mexika, odkud přišel, zvláště mezi manželem a manželkou, ale on se místo toho na Elle zadíval a zamyšleně prohlásil: „Ne, to je proto, že když jsem se s Elle seznámil, připomněla mi, jak moc času trávím s mrtvými. Pomohla mi vzpomenout si, jaké to je mít radost ze života.“

Toho dne byl neobyčejně pozorný a láskyplný. Když Pánbůh rozdával smysl pro romantiku, Martín vystál frontu nejmíň třikrát.

„Elle?“ Jeho hlas ji vrátil zpátky do současnosti.

„To je v pohodě,“ ujistila ho, ale věděla, že její strojený úsměv ho neošálí. „Nemůžu uvěřit, že Natalii je deset. Mám pocit, jako by to bylo včera, když mi to čtyřleté děvče zničehonic zaklepalo na dveře.“ Elle mrkáním zahnala slzy a napila se vína.

Martín odložil lžíci a sevřel manželku do náruče. „To vyšetřování tě vyčerpává, viď?“ zeptal se a v širokých kruzích ji dlaněmi hladil po zádech.

Elle ztuhla. „To je v pohodě,“ zopakovala.

Odtáhl se a zadíval se jí do očí. „O tom nepochybuju,“ přikývl. Vypadalo to, že chce ještě něco dodat, ale místo toho jen pokýval hlavou a obrátil se zpátky k plotně.

Když se Natalie vracela do kuchyně pro talíře, rozezněl se zvonek u dveří. „Jdu tam,“ ozvala se Elle.

„Krucipísek, to je kosa,“ ulevovala si Sash a setřásávala sníh, zatímco za ní Elle zavírala dveře. Na rohožce u vchodu si oklepala boty, zula si je a nohama v punčocháčích obezřetně obešla břečku tající na koberci.

„Náš táta tomu říkával ,počasí přimrzlých jazyků‘,“ poznamenala Elle sama překvapená tou nečekanou vzpomínkou. Na otce si nevzpomněla, jak byl rok dlouhý. „To jako kvůli těm hloupým klukům, co se před sebou navzájem vytahovali tím, že v zimě olizovali něco kovového a jazyk jim k tomu přimrzl,“ vysvětlovala.

Sash zaklonila hlavu, halasně se rozesmála a od jejích velkých náušnic se odrážely pablesky světla. Pak si rozvázala šátek, stáhla z hlavy purpurovou pletenou čepici a obojí odložila na lavici vedle dveří. Někdy v posledních dnech si opět oholila hlavu a nechala si jen kratičkého ježka, který zdůrazňoval její elfí rysy. Vskutku nevypadala jako typický korporátní právník a lidé měli často sklon ji podceňovat, což jen posilovalo pocit zadostiučinění z toho, když je řádně zdeptala před soudem.

„To je dobrý,“ prohlásila. „To ti ukradnu.“

Elle cestou do jídelny minula zrcadlo ve vstupní hale. Připomnělo jí, že se toho dne neosprchovala a neudělala nic s vlasy. Byla zavřená v nahrávacím studiu až do chvíle, kdy musela vyrazit, aby vyzvedla Natalii.

„Nějaké nové stopy v případu Odpočítávače?“ zeptala se Sash šeptem.

Elle se zarazila. Pokud to nevyžadovalo vyšetřování, moc z domu nevycházela a většina rodinných příslušníků a svědků jeho přezdívku nikdy nevyslovila. Nějak ji znepokojilo, když najednou slyšela, jak někdo říká slova, která se jí celé měsíce honí hlavou. Jako by jejich slábnoucí ozvěna zničehonic nabrala na síle.

„Žádné novinky,“ odpověděla a ohlédla se na kamarádku. „Na to je ještě trochu brzy.“

„Dnes na poradě se o tom pár právníků bavilo,“ usmála se. „Tohle bude zaručeně tvoje nejúspěšnější řada, na to dám krk.“

Elle přikývla, ale snažila se tvářit pokud možno bezvýrazně. V předcházejících řadách svého pořadu taky zažívala tlak na to, aby odložené případy vyřešila, ale s tímhle se to nedalo vůbec srovnávat. Od chvíle, kdy zveřejnila první díl, uběhlo jen pár týdnů, ale jí bylo jasné, že tentokrát je to jiné. E-mailová schránka s příchozí poštou byla plná komentářů, teorií i kritik – a nebyly to příspěvky lidí ze Středozápadu, přicházely z Austrálie, Indonésie, Anglie i Nizozemska. Měla pocit, že ji sleduje celý svět.

Na to ale byla připravená. Všechny případy, na nichž dosud pracovala, všechny ty utrápené děti v péči služby pro ochranu dětí, všechny čtyři dosavadní řady podcastu, to vše jí dalo základy – byly to stupnice, které přehrávala, aby se mohla posunout k něčemu složitějšímu. Odpočítávač byl její mistrovské dílo.

„Jsi nějaká pobledlá,“ poznamenala Sash. Než vešly do jídelny, vzala Elle jemně za předloktí. „Kruci, Elle, promiň,“ ulevila si. „Jsi z toho nejspíš sama na prášky a nepotřebuješ, abych ti vykládala, jak velký je to případ.“

„Nic se neděje,“ ujišťovala ji Elle. „Celou dobu vím, že tenhle případ přitáhne k podcastu velkou pozornost. Jen jsem nečekala, že bude tak obrovská.“ Elle se zadívala kamarádce do očí a současně si zaryla nehty do dlaně. „S mou produkční se snažíme ten internetový cvrkot co nejvíc sledovat, na našich sociálních sítích se občas mihne nějaký nápad, ale zatím nic konkrétního,“ vysvětlovala. „Vím, že je to teprve pár týdnů, mám ale pocit, že je zklamu.“

„Ty dívky na stěně,“ doplnila ji Sash. Kromě Martína byla Sash jediný člověk, kterému Elle dovolila vejít do nahrávacího studia v patře. „O zklamání nemůže být řeč, Elle. Ty jim skládáš poctu. Vyprávíš jejich osud a snažíš se dát průchod spravedlnosti. Jsi na sebe zbytečně přísná.“

Než stačila Elle odpovědět, dveře do jídelny se rozlétly a vykoukla z nich Nataliina hlava. „Tak, lidi, jdete dál, nebo co bude? Umírám hlady,“ zakřičela dívka.

Sash se na Elle usmála, ještě jednou jí stiskla paži a pak se obě vydaly za Natalií do místnosti, kde Martín začínal servírovat jídlo.

* * *

„Jak se vyvíjí oslava narozenin, zlato?“ zeptala se Sash a dcerku objala.

„Bezvadně,“ odpověděla Natalie. „Děkuju, že jsi z práce přišla dřív.“

„No jasně! Myslíš, že bych si tohle nechala ujít?“ Kdyby Elle neznala Sash tak dobře, možná by si ani nevšimla stínu, který její nejlepší kamarádce přelétl přes tvář. Fakt, že Sash občas pracuje dlouho do noci, byl mezi ní a Natalií trochu bolavé téma. Ale události, na nichž záleželo, si nikdy nedovolila propásnout, a když teď Elle pracovala výhradně z domova, mohla v mezičase za Nataliinu matku zaskočit. Vyzvednout dívku z tréninku plavání či hodiny klavíru, čas od času posloužit jako doprovod, když došlo na vystoupení na školní besídce. Sash sice trvala na tom, že Elle je plnohodnotný člen rodiny, kterého si Natalie adoptovala sama, ale Elle moc dobře věděla, že se zrovna teď pohybuje někde mezi hojně využívanou tetou a zbožňovanou hlídací paní. Ať už byla její role jakákoliv, dívku prostě milovala.

Sash sedící vedle Natalie si odsunula židli a zvedla ruce jako konferenciér ohlašující další cirkusové číslo. „Dámy, pánové a rodově nevyhraněné osoby,“ prohlásila slavnostně, „dnes je tomu právě deset let, co došlo k jedné pamětihodné události.“ Rukávy její volné blůzy zametly desku stolu a jen těsně se vyhnuly omáčce na špagety. „Moje dcera, jediná a jedinečná Natalie Hunterová, vstoupila do tohoto světa velká jako zavinutá palačinka s papričkami a skřehotající jako vrána.“

Natalie se rozhihňala a zakryla si obličej dlaněmi.

„Vím, že první roky života jsi to neměla vždycky snadné, protože jsme se hodně stěhovaly,“ obrátila se na ni Sash. „Ale jsem ráda, že teď už jsme usazené tady a že můžeme oslavovat tvoje desáté narozeniny s celou rodinou.“ Sash se podívala směrem k Elle, ale ta přes nečekané slzy viděla kamarádku jen rozmazaně. Vždycky ji dostalo, když o ní Sash mluvila jako o rodině. Kromě Martína a jeho příbuzných byly Sash a Natalie jediná rodina, kterou Elle měla.

Natalie se naklonila dopředu a zadívala se na talíř vychládajícího jídla před sebou. „No tak, mami,“ zaprosila, „mám hlad.“

Všichni se rozesmáli a Sash pozvedla sklenku. „No jo, vždyť se snažím, ne?“ zabručela naoko naštvaně. „Ty bys byla ochotná žalovat vlastní matku za to, že si dovolila mít proslov na dceřiny desáté narozeniny. Tak na Natalii!“

„Na Natalii!“ přidali se Martín a Elle a také pozvedli sklenice. Ťukli si s Natalií, která měla ve sklenici colu, a vrhli se na jídlo.

„Jaký jsi měla den, Sash?“ zeptala se Elle a namotávala těstoviny na vidličku.

„Šlo to,“ odpověděla Sash a usrkla vína. „Ale ta fúze, co na ní dělám, člověka úplně vysaje. Šéfové trvají na tom, že na zasedáních správní rady budeme dělat, jak je všechno skvělé, ale já už nejsem schopná přimět obě strany ani k tomu, aby si sedly k jednomu stolu a začaly se domlouvat. Jeden chlápek poznamená něco o tom, jaký švih má jiný chlápek při golfu, a rázem jde dohoda za desítky milionů dolarů do kytek. A to se říká, že emoce cloumají ženskými!“

Martín si ústy plnými těstovin odfrkl.

„A co ty, Martíne?“ obrátila se na něj Sash. „Jak jde život s nebožtíky?“ Vyslovovala jeho jméno správně, říkala mu „Martýne“, ne „Martine“, jako to dělala většina lidí, aby si usnadnili život. Zvedl vidličku s napíchnutým rajčátkem. „To víš, měl jsem honičku,“ odpověděl. „Touhle dobou se nebožtíci jen hrnou.“

„Martíne!“ napomenula ho Elle.

„Omlouvám se!“ zvolal a zvedl obě ruce v tradičním gestu signalizujícím nevinnnost a dobré úmysly. „Ale tady přece všichni vědí, čím se živím.“

„No jasně, Elle,“ ozvala se Natalie, „není tu nikdo, kdo by nevěděl, co Martín dělá.“ Napila se coly a usmála se. „Chtěla bych se stát soudním patologem,“ oznámila.

Elle zavrtěla hlavou a koukla se na svou nejlepší kamarádku. Sash se jí před pár týdny svěřila, že Natalie se do Martína ve vší dětské nevinnosti zamilovala – teď už to ale bylo jasné úplně všem. Asi před měsícem zničehonic přestala Martínovi říkat „tío“, tedy „strýčku“, trvala na tom, že ho bude oslovovat křestním jménem, a hltala každé slovo, které pronesl. Sash to přičítala nastupující pubertě. Od chvíle, kdy Elle složila státnice z psychologie dítěte, uplynulo hezkých pár let, ale dodnes si pamatovala, že z vývojového hlediska je v podstatě naprosto normální, když se desetiletá holka zamiluje do jediného dospělého mužského, který je v jejím životě v dosahu.

Martín musel vědět, že ho Elle i Sash s úžasem pozorují, přesto si jich vůbec nevšímal a zaníceně si povídal s Natalií o tom, jak nastartovat kariéru soudního patologa.

„Myslím, že by z tebe mohl být skvělý soudní lékař,“ vykládal. „Ale budeš se muset zdokonalit v práci s nožem. Dodnes na mě jdou mdloby, když si vzpomenu, jak jsi mi minulý týden pomáhala krájet papriky do fajitas.“ Zvedl palec a ukázal dívence malou růžovou jizvičku ve tvaru půlměsíce, jež hyzdila jeho snědou kůži.

Natalie ho plácla přes paži a zrudla. „To už je dva roky a omluvila jsem se ti za to alespoň tisíckrát,“ zvolala. „Jsi jako malé dítě.“

Martín si bolestínsky přitiskl ruku na hruď a v předstíraném rozhořčení otevřel ústa. „Cómo te atreves,“ postěžoval si. „Ale asi máš pravdu. Na mé práci je dobré to, že když člověku občas ujede ruka se skalpelem, nejde o život. Určitě to zvládneš.“

Elle se zasmála, smích měl však neveselý podtón. Dívala se, jak manžel jedná s Natalií, a nutně ji to vedlo k zamyšlení, jaký by asi Martín byl otec. Sash a Elle se seznámily v době, kdy se Elle a Martín ze všech sil snažili, aby Elle přišla do jiného stavu. Tehdy se také přestěhovali do nového domu na protější straně ulice – chtěli mít dost prostoru, kam se vejdou přinejmenším dvě děti. Všechny plodné holky krev a mlíko, s nimiž Elle chodila na střední školu, otěhotněly jen z toho, že na to pomyslely, a tak pro ni byla velká úleva, když se objevila Sash a naprosto otevřeně mluvila o své zkušenosti s oplodněním ze zkumavky. Sex ani láska ji nikdy nezajímaly, ale chtěla mít potomka, a tak se vrhla na testování a injekce. Když jí Elle popisovala, jak jí léčí neplodnost, navzájem si postěžovaly, kolik bezesných nocí plných úzkosti to člověka stojí, pokud se snaží otěhotnět s pomocí vědy (i když Sash k tomu ráda dodávala, že v ní probouzejí úzkost spíš nevědecké cesty vedoucí k těhotenství).

Po letech snažení už Elle nedokázala dál vystavovat tělo hormonům a zátěži. Dospěli s Martínem k závěru, že jim není souzeno, aby se stali rodiči. Tou dobou se ale už hodně sblížili s Natalií, a tak jim to pomohlo bolest z rozhodnutí překonat – alespoň trochu.

„A víš, že na to, abys mohla dělat soudní lékařku, se musíš naučit spoustu vědeckých postupů, zlato?“ ozvala se Sash. „A taky možná budeš muset překonat strach z jehel.“

„To zvládnu,“ zvedla Natalie bradičku.

Elle si honem vzala sousto jídla, aby zakryla úsměv. Pro Natalii bylo příznačné, že si vždycky našla něco nového a celým srdcem se pro to nadchla. Před šesti měsíci se takhle vrhla na práva zvířat – na YouTube k tomu našla nějaká videa a svatosvatě se zapřísahala, že do konce života nevezme do úst maso. Neminul den, aby nevykládala o klecích či bodcích na dobytek. A pak k nim Elle jednoho dne přišla domů a Natalie se cpala hamburgerem a zaníceně vykládala o klimatických změnách. Většinou jí jedno téma vydrželo pár měsíců, jen jediné jí zůstalo déle – náboženství. Nataliina kamarádka ze školy jí před pár roky dala bibli a od té doby spolu obě dívky chodily skoro každou neděli do kostela. Sash slouží ke cti, že se dceru nikdy nesnažila přesvědčit, aby zůstala doma, přestože sama nejevila o náboženství sebemenší zájem.

Elle tahle dívčina vzplanutí milovala. Sama to moc dobře znala: když člověka v životě něco opravdu hodně štve, může ho to dovést k docela úspěšné kariéře. Natalie byla příliš mladá na to, aby vydržela u jedné věci, ale to přijde. Elle byla jen o rok starší než Natalie, když její život sežehly plameny a vypálily před ní nepřehlédnutelnou stezku vedoucí vpřed.

Tahle myšlenka jí připomněla obličeje pověšené na zdi ve studiu v patře, všechny ty krutě zmařené mladistvé vyhlídky na budoucnost. Elle se musela rychle opřít do židle a ze všech sil mrkat, aby zahnala výjevy, které se jí draly do mysli. Upila vína a rozhlédla se kolem stolu. Sash a Natalie si zřejmě ničeho nevšimly, ale Martín ji pozoroval a jedno obočí měl zvednuté v němé otázce. Přikývla a znovu sáhla po vidličce.

Když dojedli, Sash vstala a začala sbírat prázdné talíře.

„Ale, Sash, to nemusíš,“ protestoval Martín, honem se taky zvedl a snažil se nádobí poskládat.

„Uklidni se, Martíne. Nehodlám to mýt, tím si buď jist. Ale mohla by to udělat Natalie – jako vyrovnání za benzin, který projezdíte tím, že ji neustále někde vyzvedáte, zatímco já jsem v práci.“

„Hele, víš co, moje společnost je pro ně dostatečnou odměnou,“ ozvala se Natalie a pohrávala si přitom s copánkem, který jí padal na rameno.

Martín vybuchl smíchy a Sash z kuchyně zavolala dceřino jméno. Elle zapudila obrázky, které se jí rojily v hlavě, a taky se rozesmála.

Pak vstala, aby Sash pomohla sklidit nádobí, ale v kapse se jí ozval mobil. Elle vyšla do haly a podívala se na displej. Uviděla desítky odkazů na e-maily, které dorazily na adresu jejího pořadu. Upozornění na sociálních sítích si nevšímala: s těmi se vypořádá později. Většina textů v kolonce „předmět zprávy“ byla docela běžná, ale jeden okamžitě upoutal její pozornost jako tisková chyba na billboardu:

Vím, kdo to je.

3

Podcast Opožděná spravedlnost

5. prosince 2019

Přepis: Pátá série, první epizoda

ELLE:

A když se média vrhla na přezdívku Odpočítávač, co se dělo dál?

SYKES:

Neměli jsme fakticky skoro nic, čeho bychom se mohli chytit, žádný hmatatelný důkazy. V té době neexistovaly seriály jako Kriminálka New York nebo Zákon a pořádek: Útvar pro zvláštní oběti, a tak většina lidí neměla ani tušení, co všechno se dá s DNA dělat. Přesto se tomuhle chlápkovi nějak podařilo, že po sobě nenechal jedinou stopu. Což nás vedlo k úvaze, že by to mohl být nějaký vědec nebo lékař.

ELLE:

Taky by mohl být policista.

SYKES:

Jo, i tahle možnost tu byla. Hlavní ale bylo, že jsme nenašli nic, co by nám pomohlo zarazit to, co se neodvratně blížilo. Během pár hodin se nám podařilo propojit vraždu Isabelle s úmrtími v roce 1996 a rázem jsme si spočítali, kdo se nejspíš stane příští obětí: sedmnáctiletá Vanessa Childsová, která v tu chvíli byla nezvěstná rovný tři dny. Zmizela, když v bufetu, kde pracovala, vynášela odpadky. Oznámili jsme tohle podezření jejím rodičům – byli pochopitelně strachy napůl šílení.

ELLE – KOMENTÁŘ:

Když se čeká na to, až bude někdo objeven mrtvý, vede to ke zvláštnímu pocitu bezmoci. Vanessina rodina doufala, že se policie mýlí, jenže načasování bylo tak neúprosně přesné. A pak, pozdě odpoledne toho dne, kdy se našlo Isabellino tělo, bylo vyhlášeno pátrání po další dívce. Šestnáctiletá Tamera Smithová, nadějná basketbalistka a vynikající studentka, zmizela, když pěšky přecházela ze školy do tělocvičny, což byl skutečně jen kousek cesty.

Detektivové se dál snažili najít podezřelé. Laboratorní výsledky byly k dispozici rychle, ale na Isabellině těle se nenašla jediná stopa po mužské DNA. Policisté neměli nic, čeho by se mohli chytit. To už se zprávy o zločinu objevily ve všech médiích a prodej slzného plynu i ručních zbraní letěl nahoru. Všichni vyčkávali, kdy zmizí další dívka. A dívky, které padaly v úvahu, myslely jen na jediné: rozhodně udělám všechno pro to, abych to nebyla zrovna já. Starosta Minneapolisu uvažoval o vyhlášení zákazu vycházení, nechal si však vysvětlit, jak nevhodný signál by tím vyslal. Jako by říkal, že ty dívky si za to můžou samy.

Vanessina rodina zorganizovala pátrání v parcích a lesích kolem předměstí Roseville, kde dívku viděli naposledy, ale k ničemu to nevedlo. O tři dny později, přesně týden po jejím zmizení, bylo dívčino tělo nalezeno v křoviscích na břehu jezera Bde Maka Ska. Město sotva stačilo vydechnout a už se v médiích objevili rodiče Tamery prohlašující, že teď je na řadě jejich dcera a policie se dost nesnaží udělat tomu přítrž.

/ZVUKOVÝ PŘEDĚL: trojí zazvonění telefonu/

ANONYM:

Haló?

ELLE:

Dobrý den, je to /pípnutí/?

ANONYM /ŽENSKÝ HLAS/:

Kdo volá?

ELLE:

Jmenuju se Elle Castillová a věnuju se vyšetřování případu Odpočítávače. Doufala jsem, že bych si s vámi mohla promluvit o –

ANONYM:

Vy jste detektiv?

ELLE:

Ne.

ANONYM:

S novináři se nebavím.

ELLE:

No, já ve skutečnosti nejsem ani novinářka.

ANONYM:

Tak co jste sakra zač?

ELLE:

Jsem nezávislá vyšetřovatelka a zaměřuju se na nevyřešené a odložené případy zločinů spáchaných na dětech. Výsledky své práce sdílím prostřednictvím podcastu.

ANONYM:

Čeho?

ELLE – KOMENTÁŘ:

Než jsem jí vysvětlila, v čem spočívá podcast, navíc podcast, který je o vyšetřování, zabralo to dost času, ale nakonec jsem ji získala na svou stranu. Rozhodla jsem se zachovat její anonymitu, protože bylo zřejmé, že nechce být s případem jakkoliv spojovaná. Čistě kvůli větší srozumitelnosti jsem ji požádala, jestli ji můžu oslovovat Susan, a ona souhlasila.

ELLE:

Takže, můžete mi říct, jak jste se do případu Odpočítávače zapletla?

SUSAN:

Zapletla jsem do něj tím, že jsem strkala nos, kam jsem neměla, a lituju toho rozhodnutí už dobře dvacet let.

ELLE:

Můžete mi vysvětlit, co tím myslíte?

SUSAN:

Bylo to v roce 1997, potom, co našli mrtvou tu druhou holku. Řadu dní už jsem zaznamenávala, že se manžel chová nějak divně. Vracel se domů celý pomačkaný a rozcuchaný, byl v rozverný náladě a přicházel o několik hodin později, než jsem ho čekala. Nejdřív jsem si myslela, že má někoho bokem, jenže tu byla ta hlína.

ELLE:

Hlína?

SUSAN:

No právě, kalhoty měl umazaný, jako by klečel někde na zahradě, jenže se to celý semlelo uprostřed zimy. Aby mi nedělal ostudu ve špinavých džínách, musela jsem je prát dvakrát. Pak jsme se spolu jednou večer dívali na televizi a ve zprávách mluvili o tom sériovým vrahovi. Vykládali, že podle všeho zabil před rokem dvě dívky a teď to vypadá, že je zase zpátky. Jimmy do té chvíle podřimoval, ale sotva příspěvek začal, posadil se, jako by dostal ránu od špatně izolovaný zásuvky. Nic neříkal, ale civěl na televizor, dokud nepřešli k dalšímu příspěvku. Ježily se mi z toho vlasy na hlavě.

Tehdy večer jsem o tom začala přemýšlet. Taky jsem se podívala do starýho kalendáře a zjistila, že o rok dřív byl Jimmy na služební cestě, teda to mi alespoň řekl. Bylo to přesně ve stejnou dobu, kdy ty dvě ubohý holky zabili. Nemohla jsem se zbavit pocitu, že to má na svědomí on.

ELLE:

Co jste udělala?

SUSAN:

Nebudete tomu věřit, ale nejdřív jsem uvažovala o tom, že to nikomu nepovím. Podívejte, bylo mi teprve třiadvacet. Manželovi bylo sedmadvacet. Byli jsme mladý a já byla zamilovaná. Nemyslela jsem si, že by byl schopen něco takovýho províst, ale časová shoda byla tak… nevysvětlitelná. Nakonec jsem všechny svoje pochyby sepsala a navštívila s nimi detektiva, který měl případ na starost.

ELLE – KOMENTÁŘ:

Detektiv Sykes byl zrovna v takové nezáviděníhodné fázi, kdy měl příliš mnoho náznaků a příliš málo času, takže když k němu Susan přišla a předestřela mu důvody, proč by vrahem mohl být její manžel, nejdřív ji s tím odbyl. Než si prošel její poznámky a vyběhl za ní na parkoviště, byla už na půl cesty k autu. Susanin manžel Jimmy se stal prvním nadějným podezřelým, kterého detektiv Sykes měl – konečně to po dlouhé době byla solidní stopa.

SYKES:

Pamatujete si z řeckých pověstí tu o Sirénách, půvabných ženských, co vábí námořníky ke skaliskám a pak je zabíjejí? No, /pípnutí/ byla hezká holka, ale někde hluboko v sobě měla něco ze Sirény. Pochopitelně, že to z největší části byla moje chyba. V době, kdy se ztratila Tamera, jsem tak zoufale potřeboval jejím rodičům něco říct, že jsem téhle ženě vlastně chtěl naslouchat. Navíc se nemýlila – čas vražd se shodoval s manželovými nevysvětlenými absencemi. Prostě to tak bylo. Takže jsem měl dost důvodů, abych toho chlápka nechal následující dva dny sledovat dvacet čtyři hodin denně. Dělal jsem si naděje, že by nás mohl dovést k místu, kde tu dívku drží. Odvodili jsme si, že Odpočítávač své oběti během sedmidenního věznění navštěvoval. Mohl je dokonce mít zavřené někde v domě – na těle Isabelly i Vanessy se našly důkazy, že obě musely vykonávat nějaký domácí práce.

ELLE – KOMENTÁŘ:

Tlak na oběti se zřejmě stupňoval. Beverly a Isabelle ještě nevykazovaly žádné známky fyzického zneužití, jen důsledky otravy a bití přes záda, ale trojice obětí Odpočítávače z roku 1997 na tom byla jinak. Ruce měly suché a popraskané, na jejich kůži se našly stopy silných čisticích prostředků. Měly odřená kolena a dlaně plné puchýřů. Nezažily jen bití, Odpočítávač je taky přinutil uklízet, nejspíš dlouhé hodiny, ale nedalo se zjistit kde ani co. A co je ještě důležitější, ani proč.

Ačkoliv myslím, že detektiv Sykes má plné právo přemýšlet o Susan jako o Siréně, nic z toho, co mi během rozhovoru řekla, ve mně však nevzbudilo dojem, že když obvinila vlastního manžela, jednala záměrně manipulativně či účelově. Přestože se s ním později rozvedla, v té době ho očividně milovala a z rozhodnutí, které ji čekalo, měla hrůzu. Nakonec byla úplně vedle. Sledování Jimmyho, které detektiv Sykes nařídil, odhalilo, že měl pro své podivné jednání docela rozumné důvody – i když nikoliv nevinné.

ELLE:

Povězte mi, na co jste přišli, když jste Jimmyho začali sledovat.

SYKES:

V jedné věci měla jeho žena pravdu: ten člověk spáchal zločin. Jimmy vykonával funkci místního zastupitele a přijímal úplatky v hotovosti za to, že příslušné firmě zařídil, aby dostala vládní zakázku. Peníze zakopával do země na jednom venkovském pozemku, který si za získanou hotovost koupil, a manželce o něm neřekl. Myslel si, že až bude mít našetřeno dost, překvapí ji, uvede ji do domu jejich snů a namluví jí, že vyhrál v loterii, nebo tak něco.

ELLE:

A co ta jeho reakce na zprávu o zavražděných dívkách? /pípnutí/ mi řekla, že se posadil, jako by dostal ránu elektrickým proudem, a nemohl odtrhnout oči od obrazovky.

SYKES:

Ano, přesně, taky jsme se ho na to ptali. Podle všeho se díval na přehled zpráv běžící při dolním okraji obrazovky, kde zrovna dávali burzovní přehled. Společnost, do které investoval podvodně nabyté peníze, šla ke dnu. Přišel o pořádný balík. Vykládal nám, jak zíral na čísla, která tam běžela pořád dokola, a doufal, že se mu to zdá. Proto taky nezaznamenal, jak manželka na jeho jednání reagovala.

ELLE:

Takže jste nepřišli na jediný důvod, který by vás opravňoval myslet si, že má s těmi vraždami něco společného?

SYKES:

Vůbec na nic. A chci, aby jedna věc byla jasná. Vůbec neomlouvám uplácení v politický sféře, ale Jimmy za svoje činy zaplatil. Přišel o práci, po vynesení rozsudku ho opustila žena a strávil osm let ve vězení. Ale Odpočítávač to být nemohl.

ELLE – KOMENTÁŘ:

Možná je to něco tak samozřejmého, že to ani není potřeba připomínat, ale uvědomme si, že další dvě desetiletí Jimmyho podezření kolovalo po internetu a stalo se součástí populární kultury. Někteří onlinoví čmuchalové jsou dodnes přesvědčeni, že právě Jimmy je původní Odpočítávač a jeho roli převzal někdo, kdo ho napodobil, popřípadě že měl od začátku spolupachatele a ten v jeho práci pokračoval, zatímco Jimmy seděl ve vězení. Proto prý byly v prvním roce dvě dívky místo tří a proto prý se s nimi jednalo rozdílně. Chci v jedné věci udělat jasno: za ta léta, co se tímhle případem zabývám, jsem prozkoumala Jimmyho život velmi bedlivě a můžu s naprostou jistotou říct, že on není Odpočítávač. Nemusíte mi věřit, ale jestli nechcete plýtvat časem na to, abyste tyhle příšerné zločiny přisoudili nevinnému člověku, dejte na mě. Zkusila jsem ho do toho namočit, a nepovedlo se mi to.

Ve skutečnosti je to takhle: když detektiv Sykes a jeho lidé zareagovali na Susan a její obvinění vlastního manžela, byl to rozumný a pochopitelný krok, ale svedl je z cesty. Zatímco vyšetřovatelé sledovali Jimmyho z práce na jeho pozemek a dívali se, jak tam zakopává ukradené peníze, mrtvé tělo Tamery Smithové se našlo pod mostem Stone Arch Bridge. A stejně jako v případě Isabelly a Vanessy neslo známky fyzické práce.

ELLE:

Byla bych ráda, kdybyste mi mohl objasnit jednu okolnost týkající se časové posloupnosti. Spoustě lidí, kteří se o případ zajímají, to připadá matoucí. Jestliže Odpočítávač unesl dívky tři dny po sobě, neměl jich pak alespoň jeden den víc najednou? Jednu dívku první den, dvě dívky třetí den a tři dívky šestý den.

SYKES:

Ano, tohle nesprávný pochopení věci bylo tehdy docela běžný a dodnes se čas od času někde objeví. Hlavně v internetových diskusích, kde se lidé snaží zpochybňovat pravidelnosti a čísla. Navíc se vždycky najdou jedinci, kteří nechtějí připustit, že aktivní sériový vrah skutečně existuje. Takže, mezi únosy dívek uplynulo nejmíň dvaasedmdesát hodin – čili tři celý dny. Jenže pro některý lidi je snazší uvažovat v počtu nocí. Každou dívku měl u sebe tři noci, než unesl další.

ELLE:

Takže než je zabil, uplynulo šest nocí, ne sedm?

SYKES:

Přesně tak. Obvykle zemřely sedmýho dne před polednem.

ELLE:

Aha, to je dobré vědět, děkuju. Myslím, že je třeba mít v jeho postupu jasno. Když má člověk co do činění s takhle velikým případem a tolika zveřejněnými informacemi, musí si dávat pozor, aby byl přesný.

SYKES:

Jo, přesnost je pro mě základ. Ale v dnešní době ji v médiích moc nevidím.

ELLE:

Mým jediným cílem je říkat v tomhle pořadu pravdu, detektive. Takže zatímco podezření týkající se Jimmyho nikam nevedlo, na Tameřině těle jste přece jen něco našli – přesto, jak umanutě si Odpočítávač dával pozor na maličkosti, udělal chybu a vy jste měli stopu.

SYKES:

Přesně tak, na záložce dívčiných kalhot se našla skvrnka, kterou v laboratoři určili jako čaj.

ELLE:

Povězte nám o ní něco víc. Vaše oddělení uvedlo, že se jedná o zvláštní druh čaje darjeeling, ale jsou lidé, kteří vyjadřují pochyby, zda se vůbec dá poznat, jaký druh čaje skvrnu způsobil. Co byste takovým pochybovačům vzkázal?

SYKES:

No, zaprvý to nebyl výsledek práce mýho oddělení. My jen předali dál to, co nám oznámila laboratoř soudního lékařství. A poznatky o tomhle vzorku čaje se postupem let prohloubily spolu s tím, jak se zdokonalovaly laboratorní postupy. V roce 1997 jsme dokázali na základě způsobu oxidace lístků říct jen to, že se jedná o čaj typu oolong, tedy polozelený. Ze zbytků čaje ve skvrně dokázala laboratoř se slušnou dávkou jistoty říct, že nápoj byl skoro určitě připravený ze sypaných lístků, nikoliv ze sáčku. Vloni provedli na vzorku další testy, tentokrát novější technologií zvanou přímá analýza v reálném čase. Její výhodou je, že se při ní nezmenšuje vzorek. To je dobře, protože už na začátku byl malinký a dnes už z něj nezbývá skoro nic. Několik místních čajoven dodalo krabice se všemi svými čaji a pár z nich přidalo seznam klíčových přísad, které mají technici v laboratoři při zkoumání vzorku hledat. To laboratoři pomohlo identifikovat ukazatele, s nimiž musí skvrnu porovnat.

ELLE:

Jedna ze soudních bioložek, doktorka Forageová, která nechtěla být nahrávána, poznamenala, že přímou analýzu v reálném čase kombinovali s něčím, čemu říkala hmotnostní spektrometr s vysokým rozlišením. Díky němu dokázali určit druh čaje, který skvrnku s největší pravděpodobností udělal. Jednalo se o velmi drahý sypaný darjeeling dovážený z Indie, k jehož výrobě se používá patentovaný způsob fermentace. Čaji se říká Majestic Sterling.

ELLE – KOMENTÁŘ:

Rychlá vsuvka pro posluchače: místní odborník na čaje, s nímž jsem vedla rozhovor, mi o Majestic Sterling vykládal asi třicet minut a určitě bude zklamaný, že jsem nic z jeho vysvětlování do pořadu nezařadila. Omlouvám se, ale to jsem vám prostě udělat nemohla. Přesto jsem mu moc a moc vděčná za čas, který mi věnoval. Myslím, že nejdůležitější informace, již mi poskytl, se dá shrnout do věty (omlouvám se za zjednodušení): To prostě není čaj, který si člověk vezme v sámošce z regálu. Gram čaje Majestic Sterling stojí skoro dolar.

SYKES:

Já si dám spíš kafe a na vědu jsem nikdy neměl hlavu, ale jestli jste mluvila s doktorkou Forageovou, dostala jste nejlepší možný informace. Je to největší odborník v okrese Hennepin a poslední sérii testů dělala osobně. Jakýmkoliv médiím se důsledně vyhýbá, ale svý práci rozumí.

ELLE:

Jestli jsem to správně pochopila, když se kdysi podařilo určit analyzovanou látku jako polozelený čaj, rozhořela se uvnitř vyšetřovacího týmu debata o tom, které informace je možné zveřejnit a co by mělo zůstat utajené. Nakonec jste se rozhodli to na veřejnost pustit. Doufali jste, že by se mohl přihlásit někdo, kdo už souseda či člena rodiny podezřívá, ale ještě se neodhodlal jednat, je to tak?

SYKES:

Jo, přesně tak. Byl to první okamžik v tomhle případu, na který můžu ukázat prstem a říct: „Tohle byla chyba.“ Neměli jsme to dělat.

ELLE – KOMENTÁŘ:

Pokračování příště v pořadu Opožděná spravedlnost …

4

Elle

9. ledna 2020

Mezi dveřmi do kuchyně řekla Elle Martínovi a Sash, že bude hned zpátky, a vyběhla nahoru do nahrávacího studia.

V přenosném počítači si otevřela došlý e-mail. Kromě předmětu zprávy obsahoval jediný řádek textu – telefonní číslo. Vyťukala ho do mobilního telefonu a zatajila dech. Po čtvrtém zazvonění se ozval mužský hlas s mexickým přízvukem. „Ano?“ ohlásil se.

„Dobrý den, tady Elle Castillová z pořadu Opožděná spravedlnost.“ Koukla se na jméno v mužově e-mailu. „To je Leo Toca?“

Chvíli se nic nedělo. Podívala se na telefon, jestli se spojení nepřerušilo, ale hovor byl stále aktivní. „Před pár minutami jste mi poslal e-mail,“ dodala.

„Vím, kdo to je.“

Elle dělalo potíže se nadechnout. Je. V e-mailu i teď do telefonu použil muž přítomný čas. Snažila se, aby její hlas zněl klidně. „Jak to víte?“ zeptala se.

Slova se z něj řinula jedno přes druhé, až se vzájemně překrývala. „Věděl jsem, že na něm není něco v pořádku,“ vysvětloval překotně, „a pak jsem před pár dny začal poslouchat váš nejnovější pořad a došlo mi, že je tady spojitost s vaším případem. Pobýval v místech, kde byly ty holky zabitý. Doma má stejný nóbl čaj, jako našli na oblečení jedný z nich. Vím to jistě. Mám důkaz, ale věděl jsem, že mi nikdo nebude věřit. Proto jsem se obrátil na vás – vy jí dokážete pomoct, než bude pozdě.“

„Leo, prosím, zpomalte. Pro koho bude příliš pozdě?“

Uběhly další dvě vteřiny ticha a pak se muž znovu ozval: „Kdy se můžeme sejít?“

„Hned. Teď hned,“ odpověděla chraplavým hlasem. „Bydlíte tady ve městě. Můžeme se setkat u Perkinse nebo tak někde.“

„Ne, já… Je potřeba, abyste přišla ke mně, prosím. Bydlím kousek od Svatýho Pavla. Opouštět byt je teď pro mě moc nebezpečný.“

Ellin mozek rychle vyhodnotil, jestli je horší riskovat setkání s cizím člověkem v jeho bytě, nebo přijít o možné vodítko zcela zásadního významu.

„Proč je to pro vás nebezpečné?“ chtěla vědět. „Řekněte mi, co se děje. Tohle je vážné. Rozhodně vám neradím, abyste mě zkoušel oblafnout.“ Kousla se do spodního rtu a zalitovala, že poslední věta zněla tak útočně. Falešné tipy byly běžnou součástí její práce. Stejně jako jednání s nervózními informátory.

„Za hodinu,“ oznámil jí. „Sejdeme se u mě za hodinu a já vám řeknu všechno, co potřebujete vědět, abyste ho chytla.“ Oddrmolil adresu na Hamline Avenue a zavěsil.

Elle zůstala chvíli sedět za psacím stolem a telefon tiskla k uchu. Pak ho odložila a otevřela internetový vyhledávač.

V oblasti souměstí Minneapolis – St. Paul našla na sociálních sítích několik účtů na jméno Leo Toca, ale jenom dva měly natolik chatrnou ochranu soukromí, že se mohla podívat na jejich profily. Jeden byl dědeček s hordou vnoučat, která kolem něj na profilové fotografii seděla – chlápek v telefonu to zcela jistě nebyl. Druhému bylo pětatřicet a měl dva částečné úvazky: dělal školníka na místní univerzitě a současně byl mechanikem v jednom obchůdku v pevnosti Snelling, zdejší významné historické památce. Elle přešla na Google a hned jí padl pohled na novinovou zprávu z loňského roku: jméno Leo Toca se tam objevilo spolu s nějakým Duanem Grovem, Leovým obchodním společníkem. Oba se dostali před soud kvůli obvinění, že rozprodávali rozmontované části kradených vozů. Byli zproštěni viny. Do zpráv se to dostalo jen proto, že jeden z vozů, které měli rozebrat, patřil místnímu politikovi. Od soudního přelíčení zřejmě moc nevystrkovali nos.

Někdo zaťukal na dveře studia. Elle vstala, zhasla, aby nebyly vidět policejní záběry z míst činu visící na stěně, a otevřela dveře. Na chodbě stála Natalie a jeden copánek si mnula mezi prsty. „Máma říká, že je čas na dort,“ oznámila a snažila se podél Elle nakouknout do tmavé místnosti. „Pracuješ na svém pořadu?“ vyzvídala.

„Tak trochu,“ odpověděla Elle. „Promiň, na tvoje narozeniny bych to dělat neměla.“ Položila Natalii dlaň na hlavu a pohladila ji. Společně se vydaly chodbou pryč.

„Není ti někdy smutno, když děláš na případech, v nichž lidi ubližují dětem?“

Elle sebou trhla. Natalie pochopitelně tušila, na čem Elle pracuje, a měla taky morbidně vzrušující představy o Martínově povolání. Ale stejně jako nesměla přijít do márnice, snažila se ji Elle držet co nejdál od nahrávacího studia, kde měla po zdech rozvěšené všechny fotografie z míst činu a poznámky k případům. Sash pochopitelně nemohla zařídit, aby se dcerka k Opožděné spravedlnosti nedostala. Nataliině generaci nedělalo potíže obejít rodičovská opatření a na závěr vymazat historii vlastního bloumání po internetu. Elle si byla naprosto jistá, že dívka vyslechla alespoň několik dílů.

„Ano, někdy mi z toho je smutno,“ odpověděla. „Vím, že rodiče těch dětí měli své potomky rádi stejně jako já tebe, a ničí mě vědomí, jaká hrůza je potkala. Ale pokud můžu přispět k tomu, aby zlé lidi chytili a přinutili je za jejich činy zaplatit, myslím, že dělám dobrou věc. A proto na tom pracuju.“

Když sestupovaly po schodech dolů, Natalie se na Elle zadívala. V očích měla vážný, zachmuřený výraz, který se k jejím deseti letům ani trochu nehodil. „A jsi v tom dobrá?“ zeptala se.

„Jo, jsem,“ přikývla Elle. „Myslím, že ano.“

„V tom případě bys to měla dělat dál, i když je to těžké. Tohle mi vždycky říká máma, když remcám kvůli plavání.“

Elle položila dívce ruku kolem útlých ramínek a přitáhla ji blíž k sobě.

Vešly do jídelny, kde na stole tančily plamínky narozeninových svíček. Rozzářená Sash spustila „Hodně štěstí, zdraví“ asi o tři tóny výš, než měla, a ostatní se s tím snažili vypořádat, jak to jen šlo. Když oslavenkyně šťastně sfoukla všech deset svíček, ozval se potlesk.

Elle se každých pár minut, pokud možno nenápadně, podívala na hodinky, až konečně Sash oznámila, že je čas jít, jinak Natalie následujícího dne zaspí. Její obvyklou páteční hodinu na klavír přesunuli na dnešek, aby zítra mohli vyrazit do centra na večeři a na muzikál.

Když za nimi zaklaply dveře, byl nejvyšší čas, aby se Elle co nejrychleji vydala k Leovi.

Vyběhla nahoru do studia a z malého trezoru pod stolem vytáhla pistoli. Dostala zbrojní pas poté, co na ni zaútočil otec jednoho podezřelého v případu, který rozebírala v druhé řadě podcastu. Elle měla důkazy, že jeho syn osm let sbíral a rozšiřoval dětskou pornografii, ale místo aby zaměřil svůj hněv správným směrem, rozhodl se ten muž, že bude raději ohrožovat Elle. Byl to jediný její případ, který ještě nebyl uzavřený. Byla si jistá, že spolu s policií v minnesotské Alexandrii shromáždila dost důkazů, aby toho kluka mohli zatknout, jenže zatím k tomu nedošlo. Veřejnost však případ velice pobouřil a život na malém městě se pro mladíka stal nesnesitelným, o tom byla přesvědčená. Mezitím uběhlo pár let a výhrůžek ubylo, přesto si na práci v terénu často brala zbraň.

„Hele, ještě musím někam zajet,“ oznámila manželovi, sotva seběhla ze schodů.

Martín odtrhl pohled od kuchařského magazínu, na nějž se díval v televizi. „Kam?“ chtěl vědět.

Jak seděl na pohovce, Elle ho zezadu objala a políbila na krk. „Musím si něco ověřit kvůli podcastu. Za hodinu jsem zpátky,“ odpověděla.

„Nemám ti dělat společnost?“

„Ne, vždyť jsi celý den na nohou. Ale děkuju.“

„Jak chceš,“ přikývl a líně na ni mrkl. Už napůl spal. Než se vrátím, vytuhne přesně tam, kde teď sedí, pomyslela si.

Usmála se a ještě jednou ho políbila. Pak se pořádně oblékla a vyrazila do mrazivého večera.

Do Leova bytu na Falcon Heights dorazila za patnáct minut. Muž bydlel ve starém dvoupatrovém domě bez výtahu, a než Elle zdolala schody, docela se zadýchala a rozepnula si kabát. Co začala pracovat doma, šlo to s její kondicí rychle z kopce. Počkala, až se jí trochu srovná dech, zaklepala na Leovy dveře a ty se o pár centimetrů pootevřely. Nebyly zaklapnuté.

„Haló?“ zavolala Elle a ještě jednou zaťukala. „Leo Toca?“

„Vy jste od policie?“ zaječel někdo uvnitř. „Nestřílejte!“

Elle sevřela rukojeť zbraně upevněné u boku, ale nevytasila ji. „Nejsem od policie!“ zavolala a vzápětí si uvědomila, že možná nebylo nejmoudřejší to tomu člověku uvnitř prozradit. Ovšem už bylo pozdě. Nadechla se a otevřela dveře dokořán.

Na podlaze klečel jakýsi muž, nakláněl se nad mrtvým tělem a ruce měl pokryté krví.

Elle ztuhla s otevřenými ústy. Klečící muž k ní vzhlédl a obličej měl popelavý šokem. V tu chvíli ho poznala podle fotografie v novinovém článku: Duane Grove, společník Lea Tocy v případu s rozebíráním kradených aut.

Konečně se jí vrátil hlas. „Vy jste ho zabil?“ vyhrkla.

„Ne!“ zvolal muž a pak daleko tišeji opakoval: „Ne… Já – jen jsem si sem zaskočil něco půjčit a takhle jsem ho tu našel.“

„Půjdu dovnitř,“ oznámila mu Elle, prsty pevně sevřela pažbu rugeru, široce otevřené oči upírala na Duana a hlídala ho, jestli neudělá nějaký náhlý pohyb. „Dýchá?“ zeptala se.

Duane se roztřeseně nadechl, pak uviděl zbraň a zvedl ruce nad hlavu. „Ne, myslím, že ne,“ odpověděl. „Prostě jsem ho tu takhle našel, přísahám.“

Oběť na podlaze ležela na zádech a velké hnědé oči zíraly do stropu. Ve skutečnosti bylo zbytečné, aby Elle zkoušela pulz, ale udělala to. Když pod prsty nahmatala jen nehybný klid, zaklela. Střela byla vypálena z bezprostřední blízkosti a zanechala kolem díry v čele sežehnutou kůži. Elle ještě nikdy neviděla oběť vraždy na vlastní oči – vždycky jen na policejních snímcích –, a tak nemohla tušit, jestli se všechny tváří takhle. Výraz v mužově obličeji byl naprosto jasný.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Odpočítávač.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.