Sestřičky a zuřící válka

Donna Douglasová

Přeložila Petra Klůfová

Donna Douglasová: Sestřičky a zuřící válka

Copyright © Donna Douglas 2015

Translation © Petra Klůfová 2022

ISBN 978-80-249-4664-1

Věnuji novomanželům Harriet a Lewisovi.

1.

JEDNOHO KVĚTNOVÉHO PÁTKU roku 1940 poté, co se premiérem stal Winston Churchill a Němci začali bombardovat Holandsko, se Dora Rileyová vypravila do nemocnice Nightingale požádat o místo.

Uběhlo šest let ode dne, kdy v Nightingale poprvé stála před hlavní sestrou jako studentka zdravotní školy, ale když teď hleděla na ženu za psacím stolem důstojné pracovny, srdce jí bušilo stejně nervózně jako tenkrát.

Za těch šest let se svět změnil téměř od základu, ale Kathleen Foxová vypadala pořád stejně autoritativně. Urostlá a elegantní v černé uniformě s velkým bělostným čepcem upřela na Doru zkoumavé šedé oči navlas stejně, jako když se setkaly poprvé.

„Nuže, paní Rileyová,“ začala hlavní sestra kultivovanou výslovností, zpod níž prosvítaly lancashirské kořeny. „Prý byste se ráda vrátila mezi nás.“

Dora si propletla prsty za zády a maličko se napřímila, jak se sluší při hovoru s nadřízenými. Staré zvyky se nezapomínají. „Ano, hlavní sestro.“

„Jak je to dlouho od vašeho odchodu?“

„Dva roky, sestro. Státní zkoušky jsem složila v třicátém sedmém roce a příští jaro jsem odešla, protože jsem se vdala.“

Hlavní sestra se začetla do poznámek na psacím stole. „A smím se zeptat, proč stojíte o návrat?“

„Chtěla bych taky trochu pomoct, sestro; myslím, když je ta válka.“

„Chápu.“ Hlavní sestra se odmlčela. „Váš manžel narukoval, je to tak?“

„Ano, sestro.“ Dora stiskla rty, aby se jí nerozechvěly. Byla drsný plod londýnské čtvrti East End, kde vyrůstala v uličkách kolem Bethnal Green skoro na dohled nemocnice, a hrdost jí nedovolila ukázat slabou stránku. V této části Londýna nebylo pro ufňukance místo. Matka i babička ji učily zatnout zuby a překonat i tu sebevětší a sebevíc bolestnou překážku.

Srdce jí však krvácelo steskem a strachem kvůli Nickovi. V březnu ho odveleli do Francie a Dora po něm zoufale tesknila.

Vlastně to byl hlavní důvod, proč se rozhodla vrátit do Nightingale. Musela se nějak zaměstnat. Nešlo jen o pomoc národu ve válce, ale doma by se usoužila nebo zbláznila strachy.

„Smím se zeptat, proč jste se obrátila přímo na nás, a ne na Civilní ošetřovatelské rezervy?“ vytrhla ji hlavní sestra ze zamyšlení. „Zdravotní sestry nám nabízejí své služby jejich prostřednictvím.“

Dora pohlédla Kathleen Foxové do očí s přesvědčením, že obě znají odpověď.

„To jsem udělala, ale o matky zájem nemají.“

„Ach, jistě,“ usmála se hlavní sestra trpce. „A vy máte dvojčata, že?“

Doru nijak neudivilo, že hlavní sestra ví o Walterovi a Winnie; navzdory svým četným povinnostem zvládla sledovat osudy všech svých „děvčat“.

„Ano, sestro,“ přikývla.

„Jak jsou staří?“

„Teprve rok, sestro.“

„Pak jsou ještě hodně malí. Divím se, že od nich chcete odejít k ošetřovatelství.“

Dora mlčela a v duchu se smířila s dalším odmítnutím.

„Za svou ochotu a odvahu si zasloužíte obdiv,“ překvapivě pokračovala slečna Foxová, „ale pravidla pro Civilní rezervy nejsou pro nic za nic. Jak víte, ošetřovatelství je poslání: dlouhé služby, dřina, nemocnice na prvním místě, a to bez ohledu na to, zda je, či není válka. Není to práce pro manželky a matky.“

„Zvládla bych to,“ trvala Dora na svém. „Přestěhovala jsem se zpátky k mámě, aby mohla ohlídat dvojčata, zatímco budu ve službě. Všechno jsme spolu promyslely.“

„Chápu. A teď si představte, že uprostřed směny dostanete zprávu, že jedno z dětí onemocnělo. Těžko se budete moct rozběhnout domů, ale na svou práci se už nedokážete soustředit.“

„Když budou s mojí mámou, starosti si dělat nebudu!“ nevzdávala se Dora. „Vychovala šest dětí, umí si poradit.“

Slečna Foxová jí věnovala téměř soucitný pohled. „Obávám se, že v praxi byste to cítila jinak,“ řekla laskavě. „Mateřský instinkt velí ženě dát děti na první místo.“

„Ale copak mi Hitler dává na vybranou?“ vyštěkla Dora; nechtěla vyjet tak prudce, jenže už měla plné zuby toho, že o její pomoc nikde nestojí. Navlas stejně s ní vyběhli na Pracovním úřadu.

„Věřte mi, sestro, že bych nejradši byla doma s manželem a dětmi, ale to mi překazil starej Adolf a jeho kumpáni!“ pokračovala Dora dopáleně; nezarazil ji ani vylekaný výraz slečny Foxové. „A teď buď zůstanu doma a za chvíli se strachem a vzteky zblázním, nebo tady budu užitečná. A vy byste mi v tom určitě mohla pomoct, sestro. Pokud vím, musíte se spoléhat na ošetřovatelky s rychlokurzem první pomoci. Chápu, že nejsem ideální, ale pořád jsem zkušenější než ony. Jsem ve své práci dobrá a chci být k užitku. Budu se snažit, máte moje slovo. Nebo snad dáte přednost dobrovolnici, co nerozezná náplast od obvazu?“

Dora se náhle zarazila. Při pohledu na výraz hlavní sestry pochopila, že zašla příliš daleko. To ta její vznětlivost! Proč se vždycky zapomene ovládnout? Právě si pokazila i tu nepatrnou šanci na návrat do nemocnice. Nakonec se bude muset zapojit do charity a zašívat ponožky vojákům.

„Jak vidím, vyřídilku máte pořád stejnou,“ povytáhla slečna Foxová obočí.

„Omlouvám se, sestro.“ Dora sklopila oči. Neměla to hlavní sestře za zlé, protože pravidla platila pro všechny. Ovšem poslední dobou se těch pravidel objevilo tolik, že přestala dávat smysl. Plakáty na zdech, letáky v poštovní schránce, všude jen příkazy a doporučení, co si má koupit a co jíst, kam může chodit a s kým smí mluvit. Udělej tohle, udělej tamto, řiď se příkazy. Jako by nestačilo, že jí manžela odveleli do ciziny. Už toho všeho měla plné zuby.

Náhle si uvědomila, že vrchní sestra k ní mluví: „Jen doufám, sestro Rileyová, že po svém nástupu do nemocnice se mnou tím tónem mluvit nebudete.“

Dora na hlavní sestru tupě zírala, protože mozek jí ještě nezpracoval informaci, že je sestra Rileyová. Tak jí nikdo neřekl už celou věčnost, a teprve teď si přiznala, jak moc jí to chybělo. Hrdě se napřímila, takže se rázem zdála vyšší.

Ale… Vážně se nepřeslechla? „Myslíte tím – že se můžu vrátit?“

„Sama jste připomněla, že ohledně personálu nemáme moc na výběr,“ přiznala slečna Foxová upřímně. „Sice nesouhlasím s vaším názorem, že náš pomocný personál nerozezná obvaz od náplasti, ale nepopírám, že zkušenou zdravotní sestru na odděleních uvítáme.“

„Děkuji, sestro.“

„Zapamatujte si, prosím, že nemůžete počítat s výjimkami a zvláštním zacházením,“ dodala slečna Foxová přísně. „Pracovní povinnost bude pro vás prvořadá za všech okolností!“

V tichém hlase zazněl ten ocelový podtón, který si Dora tak dobře pamatovala.

„Ano, sestro. Děkuji, sestro. Nezklamu vás, přísahám!“

„Budu jen ráda, sestro Rileyová.“

Dora si nebyla jistá, ale měla dojem, že v šedých očích starší ženy šibalsky zajiskřilo.

Kathleen Foxová si v duchu přiznala, že Dora má pravdu v jedné věci: nemocnice se od základů změnila. Všechno bylo jinak: elegantní georgiánská okna byla zhyzděná křížem krážem nalepenými hnědými páskami, aby se při tlakové vlně nevysypala, kolem zdí téměř do výše prvního patra se vršil val z pytlů naplněných pískem.

Většinu oddělení vyprázdnili už loni v září, když došlo k vyhlášení války. Uzdravující se pacienty poslali domů, ty v horším zdravotním stavu přesunuli i s většinou personálu do své dceřiné nemocnice v Kentu.

Uběhlo osm měsíců a zatím nedošlo ani k bombardování a plynovým útokům, jak se všichni báli, proto se některá oddělení opět otevřela. Přišli však o většinu kvalifikovaného personálu, který odešel do Armádního ošetřovatelského sboru královny Alexandry.

Kathleen neměla nikomu za zlé, že šel sloužit své vlasti, ale nemocnici to velmi komplikovalo péči o pacienty. Začínali se spoléhat na bývalé sestry jako Dora Rileyová a armádu děvčat z Oddělení dobrovolné pomoci neboli VAD.

Dobrovolnice, které nerozeznají obvaz od náplasti.

Kathleen se Dořině poznámce usmála, ale byla to pravda. Dívky byly ochotné, pilné a usměvavé, nicméně pár kurzů od Červeného kříže je na tvrdou řeholi v rušné nemocnici nemohlo dostatečně připravit.

Ozvalo se zaklepání a Kathleenina zástupkyně Veronica Hanleyová vešla do pracovny. Kathleen při pohledu na její vysokou mužskou postavu pokleslo srdce. Upřímně, kdyby Veconica odjela sloužit vlasti na pevninu, nijak by po ní netruchlila. Byla pevně přesvědčená, že pouhý pohled na slečnu Hanleyovou by nacisty přivedl k rozumu mnohem účinněji než všechny Britské expediční sbory.

Vymáčkla zdvořilý úsměv. „Dobrý den, slečno Hanleyová. Co pro vás mohu udělat?“

Slečna Hanleyová hodila na stůl list papíru. „Objednávka nového ložního prádla!“ oznámila chraplavým basem. „Povlaky na přikrývky a polštáře nedostaneme; továrna přešla na válečnou výrobu.“

„Chápu.“ Kathleen sáhla po peru, aby formulář podepsala. „Hádám, že co nevidět si pacienti budou muset nosit vlastní ložní prádlo.“

Slečna Hanleyová se otřásla hnusem. „Ani pomyslet, sestro! Uvědomujete si, že mnoho pacientů přichází z bytů prolezlých štěnicemi?“

„Jen jsem žertovala, slečno Hanleyová.“

„Ach.“

Kathleen se usmála do zmatené hranaté tváře své zástupkyně. Slečna Hanleyová měla řadu kladných stránek, ale smysl pro humor mezi ně nepatřil. A mezi těmi dvěma by se rozdílů našlo mnohem víc. Veronica Hanleyová byla ze staré školy, vyškolená přímo v Nightingale a oddaná jejím tradicím. Nikdy nedokázala úplně skrýt nechuť vůči Kathleen Foxové, jež nepocházela z Londýna a měla nezvykle rázné způsoby a hlavu plnou nápadů.

Po vypuknutí války Kathleen nabídla slečně Hanleyové, zda nechce odejít do Kentu jako hlavní sestra pobočky nemocnice. Věřila, že její zástupkyně po nabízené šanci skočí, ale Veronica Hanleyová kupodivu odmítla.

„Radši zůstanu v Londýně, pokud to nevadí, sestro,“ nadhodila. „Nepřipadá mi správné odejít z Nightingale v hodině nouze.“

Kathleen své zástupkyni zdráhavě vyhověla, i když měla podezření, že Veronica zůstává hlavně proto, aby ji měla pod dohledem.

„Přejete si ještě něco, slečno Hanleyová?“

„Volali malíři pokojů. Na oddělení Holmesové a Peelové se nedostanou ještě nejmíň dva týdny.“

„To je nemilé.“ Nemocnice nebyla plná, proto se správní rada rozhodla uvolnit finance na vymalování dvou oddělení v prvním patře. „Co kdyby potom vymalovali obě oddělení současně, ať je to rychleji?“

„Je to rozumné, sestro?“ zamračila se slečna Hanleyová. „Jistě bude lepší malovat místnosti postupně pro případ, že bychom v naléhavém případě potřebovali další volné prostory…“

„Necháme je vymalovat naráz!“ odsekla Kathleen podrážděně. Proč jí zástupkyně musí ve všem odporovat? „Nevěřím, že by byly třeba tak narychlo,“ dodala mírněji. „Beztak bychom na to neměli dost personálu.“

„Když už přišla řeč na personál…“ Slečna Hanleyová si odkašlala a Kathleen bylo jasné, co bude následovat. „To děvče, co vyšlo z vaší kanceláře… Studovalo u nás? Není to… Moment, sestra Doyleová?“

Kathleen sklopila hlavu, aby skryla úsměv; chudák slečna Hanleyová by se jako špion rozhodně neuživila, byla průhledná jak sklo.

„Správně, ovšem teď se jmenuje paní Rileyová.“

„Takže to je ona. Co ji sem přivedlo?“

Jako bys to nevěděla! bavila se Kathleen v duchu. Vsadila by se, že zástupkyně poslouchala celou dobu za dveřmi. Přesto odpověděla: „Chce u nás opět pracovat.“

„Pak by se měla obrátit na Rezervy,“ ušklíbla se slečna Hanleyová.

„Nevezmou ji, protože má děti.“

„Ach tak.“

„Ovšem já ji najala jako řádnou sestru.“

„Cože?“ Slečna Hanleyová by nemohla vypadat pohoršeněji, ani kdyby se právě dozvěděla, že na místo sanitáře nastoupí Mussolini. „Vždyť nemocniční předpisy jasně stanoví, že vdané ženy s malými dětmi –“

„Obávám se, že realita nás nutí předpisy obcházet v řadě věcí; válka všechno mění, jak sama nejlíp víte, slečno Hanleyová. Ale sestra Doyleová – chci říct Rileyová – aspoň vystudovala u nás, což se o většině ostatních ošetřovatelek říct nedá.“

„Hmm.“ Veronica Hanleyová pevně stiskla rty, ale Kathleen si dobře pamatovala, že její zástupkyně měla na Doru pifku odjakživa. Zastávala názor, že tahle práce je vhodná pouze pro dívky z lepších vrstev, než je ta dělnická.

Náhle si slečna Hanleyová povzdechla, jako by Kathleen četla myšlenky. „Dobrá, zřejmě bych měla důvěřovat vašemu úsudku, sestro. Koneckonců, vy to tady řídíte.“ Zapšklý výraz velké nadšení neprozradil.

Kathleen se opět zadívala na červeně proškrtanou objednávku ložního prádla. V duchu si žalostně připomněla, že život je dost těžký i bez každodenního dohadování se slečnou Hanleyovou.

2.

DORA DOMŮ DO GRIFFIN STREET doslova utíkala.

Nikdo z obyvatel ulice nechodil do domu předním vchodem – snad až na výběrčí nájmu. Chvatně proběhla úzkou zadní uličkou lemovanou kamennými zdmi; po jedné straně se zeď zvedala až k železničnímu náspu, po straně druhé oddělovala uličku od zadních dvorů řadových domů.

Otevřela si zrezivělou petlici na dřevěné brance a vešla na dvorek čísla dvacet osm. Byl to malý čtverec, stejný jako u sousedních parcel, a dlažbou prorůstal plevel.

Dořin mladší bratr Alfie dřepěl na dvoře nad papírovou krabicí a vrtěl listem salátu.

„Copak tam máš, Alfie?“ Dora nakoukla do krabice a spatřila kulatá očka a pohyblivý čumáček. „Ale propána, králík! Jak jsi k němu přišel?“

„Chytil jsem ho na Hackney Marshes. Jmenuje se Octavius a je to můj miláček, ale babička tvrdí, že půjde na pekáč,“ zatvářil se hoch nešťastně.

Rodina mu přezdívala Prcek Alfie, ale v osmi letech to byl statný chlapec, který Doře sahal skoro po ramena.

Dora se sklonila a pohladila hebkou králičí srst. „Babičky si nevšímej, znáš přece její řeči.“ Bradou ukázala na list v bratrově ruce. „Ale stejně ho moc nevykrmuj, ať si to babička nerozmyslí.“

Chvatně proběhla pod prádelní šňůrou k zadním dveřím.

Maminka Rose vařila čaj v kuchyňském koutě. „Vítej, zlato,“ usmála se na Doru přes rameno. „Přišla jsi zrovna včas.“ Otřela si ruce do zástěry. „Jak jsi v nemocnici dopadla?“

„Hlavní sestra slíbila, že příští týden můžu nastoupit.“

Matka se rozzářila. „Neříkala jsem, že ti ještě rádi vrátí starý místo?“

Dora však neposlouchala; očima visela na závěsu, jenž odděloval kuchyňku od zbytku místnosti. Dětský smích jí zněl jako rajská hudba. Musela se ovládnout, aby se k dvojčatům nerozběhla.

„Tak co mrňousi?“

„Hotový zlatíčka.“ Rose Doyleová se chápavě usmála. „Tak běž za nimi a já ti donesu čaj. Určitě máš na něj chuť.“

„Díky, mami.“ Dora s vděčným úsměvem odhrnula závěs.

Kuchyně byla vždy srdcem domu, kde se rodina scházela k jídlu, popovídat si, posedět a zasmát se. Babička Winnie si jako vždy hověla v houpacím křesle u krbu a štupovala ponožky. Doru píchlo u srdce, protože stará paní držela šití těsně u očí a šilhala na něj přes okraj brýlí. Zrak babičce selhával, ale nikdy by to nepřiznala.

„Všechno v pořádku, babi?“ zahlaholila Dora, nevnímala však nic než maličkého Waltera s Winnie, kteří vedle sebe seděli na koberci u babiččiných nohou. Nickův bratr Danny trpělivě pořád dokola stavěl věž z dřevěných kostek jen proto, aby ji buclaté ručky vzápětí zbořily.

Walter zahlédl matku jako první, okamžitě se rozbrečel a Winnie se k němu připojila.

„To se podívejme! Nezafňukali celý den, dokud ses neukázala, holka,“ brblala babička.

„Jsou rozrušení, to je všechno. Ahoj, andílci!“ Dora zvedla obě děti do náruče a vlepila jim pusu na kulaté tvářičky. Dvojčata se s těmi černými kučerami a zářivě modrýma očima tolik podobala Nickovi, až ji z toho bolelo u srdce. Dora vdechla důvěrně známou dětskou vůni své dcerky. „Vážně nezlobili?“ ujistila se.

„Jak povídám, byli hodní jako myšky,“ prohlásila matka, jež přinášela podnos s čajem. „Nedali mi žádnou práci, dohlíží na ně tady Danny. No, Dane, nemám pravdu?“ Rose vlídně shlédla na mladíčka, jenž vkleče sklízel kostky z koberce. Danny se na ni plaše pousmál.

„Ten by za ně dýchal,“ souhlasila babička.

„Aby ne! Je to jeho synovec a neteř, viď, Danny?“

Mladíček vážně přikývl: „J-jsou m-moje rodina. N-nick chtěl, ať na ně d-dohlídnu, než se v-vrátí.“

„A tak je to správně,“ usmála se Dora na chlapce láskyplně. Danny Riley byl na první pohled jiný než ostatní: zpod čupřiny světlých vlasů hleděly prázdné oči. Přehoupla se mu dvacítka, ale rozumově byl pořád dítě. Jeho matka tvrdila, že se mu stala nehoda, ale Nick přiznal Doře, že bratra zmrzačil jejich brutální otec. Svěřil se, že když to zjistil, dal surovci ochutnat jeho vlastní medicínu. Detaily Dora neznala, ale uměla si je představit. Každopádně Nick zastrašil Rega Rileyho tak účinně, že se jejich otec ve městě už neukázal.

Od té doby Nick bratra chránil. Dora věděla, že kromě ní a dětí je Danny jediný člověk na světě, kterého Nick upřímně miluje.

A Dora měla Dannyho taky ráda, proto po svatbě ochotně souhlasila, že bude bydlet s nimi. V prostředí plném lásky Danny doslova rozkvetl. Dvojčatům byl naprosto oddaný, trpělivě si s nimi hrál dlouhé hodiny, zpíval jim, dělal legrační obličeje nebo se nechal tahat za vlasy. Pomáhal Doře uložit je k spánku a pak u nich sedával a dlouze obdivoval drobné prstíčky.

Zabavil by je i teď, aby si Dora mohla v klidu vypít čaj, ale nedokázala se od nich odpoutat. Posadila se s dvojčaty v klíně a povídala si s matkou a babičkou.

Popsala jim svůj rozhovor s hlavní sestrou, která se zajímala především o to, jak si Dora po návratu do nemocnice poradí s dětmi.

„No, nemůžeš se jí divit, holka!“ zabručela babička. „Ani já nejsem pro to, aby mámy chodily do práce. Mají zůstat u dětí, jako to bývalo odjakživa.“

Dora se zatvářila schlíple, ale slovo si vzala matka.

„Posloucháš se vůbec, máti? Když jsi čekala mě a Brendu, pokaždý jsi dřela v prádelně až do porodu a po něm jsi dřela dál. A já nebyla jiná.“ Obrátila se k Doře. „Neber si to tak, Dori. Babča má bídnou náladu, znáš to. Zato sousedům o tobě pěje ódy, jako bys byla Florence Nightingaleová.“

„To se pleteš!“ nahněvala se babi Winnie a v rozpacích se obořila na Alfieho, který sem náhodou vešel zadními dveřmi: „Poslyš, hošánku, s těma špinavejma křuskama mi na umytou podlahu šlapat nebudeš! Nechci mít bláto až v posteli, rozumíš? A vůbec, toho proklatýho králíka mi do domu nenos, nebo skončí na pekáči!“

Rose pobaveně mrkla na Doru, jež jí úsměv oplatila. Typická babi Winnie. Chraň bůh, aby si někdo nemyslel, že k stáru změkla.

Rose dopila čaj a zvedla se. „No, radši se vrátím do kuchyně, jinak se nikdy nenajíme.“

„Chceš pomoct?“ nabídla se Dora.

Než matka stihla odpovědět, z koberce se vyhrabal vyčouhlý hubený Danny.

„J-já p-pomůžu!“ prohlásil. „V-vařím rád.“

„Dobrá, to neodmítnu,“ usmála se Rose. „Tak pojď, Danny, nakrájíš mi zeleninu.“

„Pokud ten zatracený králík všechnu nesežral!“ brblala zlověstně babi Winnie.

Po odchodu Rose a Dannyho zamířila Dora ke krbové římse, kde hned po příchodu zahlédla modrou vojenskou obálku. Těšila se na dopis od Nicka, ale adresa byla psaná úplně jiným písmem než Nickovým škrabopisem.

„To je dopis od naší Josie?“ zeptala se.

„Už jo,“ přikývla babi Winnie a ze stolu zvedla černobílou fotografii. „Tohle bylo uvnitř. Moc jí to v uniformě sluší, co říkáš?“

Doře se při pohledu na mladší sestru v elegantní uniformě Ženských leteckých pomocných sborů sevřelo hrdlo dojetím. „Vypadá tak dospěle!“ vydechla.

„Však jsem tvojí mámě řekla, že na dvacet let namouduši nevypadá, co?“

Dora se zadívala na sestřinu usměvavou tvář. Josie jako jediná ze sourozenců zdědila maminčinu útlou tmavovlasou krásu; ostatní byli zrzaví a podsadití. Z hlučného klanu byla nejzamlklejší a navíc nejchytřejší. S Dorou si byly velmi blízké, ale teď se Josie v Lancashiru učila opravovat stíhačky. Doře se po ní stýskalo skoro stejně jako po Nickovi.

Byl tam ještě další dopis od švagrové Lily. Když Dořin bratr Peter narukoval, Lily s maličkou Mabel evakuovali do Kentu. Původně s nimi měla odjet i Dora, ale nedokázala se odloučit od rodiny.

Mezitím se z práce vrátila sestra Bea a teď všichni seděli kolem stolu a klábosili jako obvykle.

„Děvčata tvrdí, že co nevidět dojde k invazi!“ ohlásila Bea, když si nabírala brambory.

Dora si všimla Dannyho zděšení. „Kdepak, tak daleko to nezajde.“

„Proč myslíš?“ ušklíbla se Bea. „Už došli do Holandska a my jsme další na řadě.“

„Ale teďka to vede Churchill,“ mlaskla babička spokojeně. „Ten starej frajer se Hitlerovi postaví, to mi můžete věřit.“

„Když mně je líto našich vojáků,“ pokračovala Bea s plnou pusou. „Jak to asi zvládá Pete? A co Nick?“ ohlédla se po Doře.

„Bude v pořádku, nedělej si starosti,“ sežehla Dora sestru přísným pohledem. Sedmnáctiletá Bea odjakživa a s oblibou vyvolávala v rodině rozbroje.

„To jo, ale –“

„Mohli bychom změnit téma?“ skočila Dora sestře do řeči. „Poslyš, proč se ráno v zadní uličce ometal Mickey Malone, nevíš?“

Bea zrudla. „Jak to můžu vědět?“

„Nemůžeš? Skoro bych řekla, že tě vyhlíží.“

Rose odložila příbor. „Mickey Malone? Opovaž se ho pozvat domů, Beo!“ varovala dceru.

„Jojo, celá ta rodina je prostě pochodující průšvih,“ přisadila si babička.

„Hele, namouduši nevím, co tady řešíte,“ brblala Bea a střihla po Doře vražedným pohledem. Dora nechtěla dostat sestru do potíží, ale přinejmenším jí to zamezilo ve žvanění o Nickovi a válce. Sama měla dost starostí i bez toho.

Po jídle šla Dora nahoru uložit dvojčata do postýlek. Danny jí nabídl pomoc.

„Nechceš si radši poslouchat rádio?“ usmála se na něho Dora. „Za chvilku půjde Sandyho půlhodinka a ty máš hudbu moc rád.“

Nick jim před odjezdem koupil rádio, které Danny zbožňoval. Sedával u něj celé hodiny, točil knoflíky a s širokánským úsměvem tiskl ucho k vyleštěnému dřevu. Poslouchal všechno. Blaženě se hihňal při It’s That Man Again, prozpěvoval si s melodiemi a vážně hltal zpravodajství z fronty, i když ho nechápal. Pohled na jeho blažený výraz hřál Doru u srdce.

„R-radši bych ti p-pomohl,“ usmál se hoch plaše. „P-přece říkáš, že n-nikdo je n-neumí uspat jako j-já.“

Dora se zazubila. „Přesně tak, Danny. Tak pojď, spolu ty lumpy vykoupeme a převlíkneme.“

S obdivem sledovala, jak zručně Danny mění plenky; obvykle byl tak neohrabaný, že si jen obtížně zavázal vlastní tkaničky, ale kolem dětí byl něžný a šikovný. Strčil by do kapsy většinu studentek zdravotnické školy, které si pamatovala z nemocničních oddělení.

Vykoupané a zapudrované děti v pyžámku zachumlali na dvoulůžku s bočními zábranami. Walter okamžitě usnul, zato Winnie se mrskala a s kňouráním natahovala buclaté ručky.

„Chce A-aggy,“ vylovil Danny z kapsy omlácenou látkovou panenku. „B-bez ní neusne.“

„Děkuju, Danny. Na tebe je spolehnutí.“

Dora položila panenku dceři do náruče a Winnie se spokojeným povzdechem zavřela oči.

Kéž by všechny problémy šlo vyřešit tak snadno, pomyslela si Dora.

Nechala Dannyho dětem tiše broukat a šla skládat hromadu prádla, kterou maminka připravila v rohu pokoje. K tomu poslouchala melodii You Are My Sunshine, protože Danny věčně poslouchal Jimmieho Davise v rádiu a nemohl se té písničky nasytit.

Zvláštní, napadlo Doru, že hoch zpívá bez jediného zakoktání.

Užuž se k Dannymu chtěla tiše připojit, ale na hromadě spatřila Nickovu košili; proč jí každá maličkost přinese bolest z jeho nepřítomnosti? Měla ho plnou hlavu od probuzení až do okamžiku, kdy večer zavřela oči.

„N-nick se vrátí d-domů, ž-že jo, Doro?“

Vzhlédla skoro s úlekem, že jí hoch čte myšlenky. Danny přestal prozpěvovat a úzkostně ji pozoroval. Dora jen doufala, že si nevšiml chvatně utřených slziček.

„To víš, že se vrátí, Dane.“

„A-ale Bea říkala –“

„Prosím tě! Bea mele hlouposti!“ mávla Dora rázně rukou.

Danny chvíli mlčel. „T-takže ho n-nezabijou, Doro?“ zkusil nejistě.

Dora se odvrátila, aby Danny nezahlédl její výraz plný pochybností. Navzdory strachu musela zůstat silná pro rodinu, a hlavně pro děti.

„To dá rozum, že ne.“

Danny svraštil čelo, protože přemýšlení bylo pro něho dřina. „Ale s-stejně bych byl radši, k-kdyby už nechal válčení a p-přišel d-domů.“

Dora se smutným úsměvem skládala košile. „To já taky, zlato. To já taky.“

3.

„TO NEDOVOLÍM! Moje dcera přece nebude utírat zadky cizím lidem!“

Alec Caldwell prásknul rukou do stolu tak prudce, až hrnky nadskočily. Byl policista, statný a tělnatý, a jeho hlas se dunivě rozlehl kuchyňkou, kde rodina právě večeřela chleba a škvarky.

Jennifer ani nemrkla. Na otcovo hromování byla zvyklá a dávno věděla, že pouze štěká a nekouše. „Ale kdepak. Budu jako zdravotní sestřička dávat injekce.“

„Kdo ti to nabulíkoval? Myslíš snad, že ti dovolí píchat lidi, děvenko? Dej na mě, že budeš vynášet mísy od ležáků a umývat kdejaký svinstvo!“

Jennifer zhnuseně nakrčila nos. Tohle ta milá dáma od Červeného kříže neříkala. Jennifer z její přednášky pochopila, že bude zachraňovat životy či aspoň chladit horečnatá čela. O mísách plných výkalů se nezmínila.

„Namlouvá si, že je Florence Nightingaleová!“ vyprskl Jennifeřin mladší bratr s plnou pusou chleba a omáčky.

„Sklapni!“ utrhla se na chlapce Jennifer. Bylo mu čtrnáct a na nervy jí lezl od rána do večera. „Musím taky konat svou povinnost, tati,“ vysvětlila otci. „Jinak bych šla dělat dobrovolnici na frontu, a to jistě nechceš!“

Otec zbledl na důkaz toho, že dcera ťala do živého. Představa, že jeho princezně by hrozilo nebezpečí, byla pro Aleka Caldwella víc než nesnesitelná – doslova k nepřežití – a Jennifer to uměla využít, i když žádný odjezd na frontu neplánovala ani ve snu. Neškodilo však otce trochu postrašit, protože pak dceři splnil všechno, co jí na očích viděl. Měla ho omotaného kolem prstu od chvíle, kdy poprvé řekla táta.

Teď do rozhovoru zasáhla matka. „Má pravdu, Aleku. Bylo jí osmnáct a nějak se zapojit musí. Je spousta horších věcí než ošetřovatelství; třeba nejstarší děvče paní Armitageové podstupuje vojenský výcvik. Když jsem paní potkala v obchodě, byla strachy bez sebe.“

„Tak vidíš!“ Jennifer postrčila formulář k otci. „Podepíšeš mi to teda, prosím? Tatínku?“ Celá šťastná sledovala, že otec po papírech sáhl, ale hned je zase odložil. „Ne, pořád se mi to nezamlouvá. Pro tohle jsem svoji holčičku nevychoval.“

„Copak je nějaká princezna Elizabeth?“ zavrčel Wilf do šálku čaje.

„Cissy to dělá taky.“ Jennifer dolila otci čaj jako vzorná dcerka. Snažila se nedat najevo zoufalství. „Myslely jsme, že bychom nastoupily spolu.“

„Aby tys nemusela mít hned všechno jako ona,“ ušklíbl se otec pobaveně. „Když Cissy skočí do Temže, ty hupneš hned za ní.“

„Jste jak dvojčata z hororu!“ přisadila si matka s úsměvem.

Jennifer se naštvala. „Náhodou to byl můj nápad. Já to vymyslela a já to chci!“ S Cissy byly sice nejlepší kamarádky, ale už odmala to byla ona, kdo měl hlavní slovo.

„A co na to říká Cissyin tatík?“ zajímal se Alec Caldwell. „Nadšením určitě neskáče!“ S Bobem Baxterem sousedili a přátelili se už roky.

„Kdepak, je rád!“ zalhala Jennifer, protože Cissy o dva vchody dál čelila stejným problémům jako ona. Dohodly se, že doma podají navlas stejnou verzi o nadšeném rodiči té druhé.

„Že by?“ zamnul si Alec Caldwell bradu. Jennifer poznala, že je nalomený, ale vyhráno ještě neměla. Stačilo jedno nesprávné slůvko a všechno by se pokazilo. Otec své zbožňované holčičce nikdy nic neodmítl, ovšem současně se o ni hystericky strachoval. Nejradši by se o ni nadosmrti staral sám doma a pod zámkem.

Jennifer se ohlédla s němou prosbou po matce Elsie Caldwellové, protože změnit manželovo rozhodnutí uměla pouze ona.

A skutečně, Alec se k manželce obrátil s dotazem: „Co tomu říkáš ty, mámo?“

Elsie sáhla po formuláři. „Nu, pořád lepší, než aby jela přímo na frontu,“ pokrčila rameny, ale než si Jennifer stihla úlevou vydechnout, dodala: „A pokud by dostala místo v některé z londýnských nemocnic, mohla by zůstat bydlet doma.“

Jennifeřiny sny se rozplynuly jako pára nad hrncem. „Doma nezůstanu!“ vyhrkla. „Chci pracovat ve vojenské nemocnici!“

Tak to měla v plánu od začátku: rozdávat hezkým vojákům útěchu a naději do života.

„Chce si najít známost!“ vyjekl Wilf a vytrhl sestru ze snění.

„Už jsem ti řekla, abys sklapnul!“ Jennifer zakroutila chlapci uchem, až vyjekl bolestí.

„Tak dost, vy dva,“ usmála se matka a nabídla otci podnos s chlebem. „Ještě krajíc, táto?“

„Díky, určitě neuškodí.“ Otec si vzal krajíc a namazal ho škvarkovým sádlem. „A ty nech těch poznámek, Wilfe!“ ukázal nožem na syna. „Naše Jen žádné nápadníky nemá. Dobře vím, že je na to moc mladičká.“

Jennifer zatáhla za nitku u lemu ubrusu a uhnula před otcem očima. Pro Aleka Caldwella byla pořád malá holčička a jemu to tak vyhovovalo. Nemělo cenu mu vykládat, jak se plete, protože by mohl Jennifer překazit všechnu zábavu.

„No, asi si nebudu moct vybírat,“ pokrčila rameny s nevinným výrazem. „Pošlou mě zkrátka tam, kde mě bude zapotřebí.“

„To bych neřekla, holčičko,“ upozornila ji matka. „Podle toho formuláře smíš ve vojenské nemocnici pracovat až od dvaceti let a do ciziny tě nemůžou poslat dřív než v jednadvaceti.“

„Ukaž!“ Jennifer vyškubla matce papíry a přelétla je pohledem. Ani o tomhle se ta milá dáma od Červeného kříže nezmínila.

„Je to pravda? Tak v tom případě…“ Otec se zeširoka zazubil a přisunul formulář k sobě. „Skoč mi pro pero, Wilfe, ať se můžu podepsat.“

Jennifer se zaškaredila na usmívající se matku. No jistě, že všechno prokoukla. Elsie Caldwellová se nezdála, ale byla skrz naskrz mazaná. Navíc se znala s každým sousedem od Tower Bridge až po Isle of Dogs, takže jí nic neuniklo.

Jennifer trucovitě mlčela, ale nikdo u stolu si toho zřejmě nevšiml. Matka zdlouhavě líčila hádku, kterou slyšela před zelinářovým stánkem, a když Jennifer naschvál ťukla hrníčkem o podšálek, jen ji roztržitě napomenula: „Dávej pozor, zlato. Když se to rozbije, nové jen tak neseženeme.“

Jennifer si vztekle odfoukla. Až ti bude jednadvacet… Poslouchala ta slova odmalička a už ji doháněla k šílenství. Od toho kouzelného dne ji dělily skoro tři nekonečné roky.

„Jak to šlo?“ optala se Jennifer Cissy druhého dne. Jako každý pátek si šly zatančit do Palais. Byl deštivý ponurý večer a dívky se k sobě choulily pod deštníkem, aby jim kapky nezničily pracně udělané kučery.

Cissy se zazubila. „Táta byl hned pro.“

Jennifer na ni vykulila oči. „Ty mě vodíš nos, viď? Co vlastně řekl?“

„Nejspíš se mu zalíbila představa, že se stanu ošetřovatelkou. ‚Solidní a pěkný povolání pro mladou dámu.‘ Takhle to řekl.“

Jennifer šlápla do louže a vztekle sykla: takhle si ty nové sandálky z teletiny zničí!

„Škoda, že si nepromluvil s mým tátou,“ povzdechla si. „Jestlipak víš, že do jednadvaceti se nesmíme hnout z Londýna?“

„To ne! Myslela jsem, že nastoupíme do vojenské nemocnice!“

„To já taky, ale máme smůlu.“ Jennifer se shýbla a otřepla si bláto z punčoch. „Přiznám se, že ošetřovatelství mě už tolik neláká. Chtěla jsem pečovat o vojáky, a ne o hnusný dědky se zácpou a kdovíčím ještě!“

„To mi povídej.“

Z kamarádčina teskného pohledu Jennifer poznala, že opět myslí na Paula Maynarda. Cissy s ním chodila skoro rok, a když to jen trochu šlo, utrousila jeho jméno. Od chvíle, kdy Paul narukoval ke Královskému námořnictvu, s ní už skoro nebylo k vydržení; neuběhla hodina, aby Cissy nezačala fňukat, jak se jí po něm stýská, jak se o něho bojí! Člověk by myslel, že ve válce není nikdo jiný než Paul!

Jinak Jennifer soudila, že zamilovat se v této bláznivé době je pěkná hloupost. Život byl dost složitý i bez stesku po miláčkovi.

„Co kdybych se radši přidala k Wrens?“ nadhodila Cissy ve frontě na vstupenky do Palais.

„Cože?“ obrátila se k ní Jennifer zděšeně. „K Ženským námořním jednotkám? A proč?“

„Abych byla blíž Paulovi.“

„Ale co já?“ neovládla se Jennifer.

Cissy nechápavě vykulila oči. „Co je s tebou?“

„Myslela jsem, že do všeho jdeme spolu?“

Přesně tak, nehnuly se od sebe na krok od chvíle, kdy jejich matky zaparkovaly kočárky vedle sebe. Po celou školu seděly v jedné lavici a teď společně pracovaly v obchodě s textilem Wells na Old Ford Street. Trávily spolu každou volnou chvilku, takže si vysloužily přezdívku pekelná dvojčata, i když si vůbec nebyly podobné.

Jennifer dlouho žárlila na Cissyiny bujné plavé kučery, ale po návštěvě filmu Sever proti Jihu usoudila, že tmavé vlasy a černé oči jsou mnohem lepší.

„To pochopíš, až se taky zamiluješ,“ odpověděla jí přemoudřele Cissy.

Dost tím Jennifer naštvala. Copak se nedohodly dělat všechno společně, dokud si známost nenajdou obě? Ale pak se objevil Paul a Cissy se do něho pobláznila. Teď se chovala povýšeně, jako by byla dospělá a Jennifer jen malá hloupá holka.

Sotva však vešly do tanečního sálu s hrající hudbou, Jennifer se rázem vylepšila nálada. Jako každý pátek tu bylo narváno. U baru postávaly hloučky vojáků se sklenicí a okukovaly děvčata. Další lidé seděli u stolků kolem parketu, kde vířily tančící dvojice.

Jennifer s Cissy si sotva stačily odložit kabát a už je dva vojáci požádali o tanec. Hudba zrovna hrála foxtrot. Od toho okamžiku se dívky nezastavily, snad jen kvůli výměně partnerů. Jennifer ani nevadilo, že při hlučné hudbě se nemůže konverzovat. Bylo jí dost jedno, s kým tančí, hlavně že jí nešlapal na palce u nohou. Večer prostě brala jako zábavu, která jí dovolila na chvíli zapomenout na tu otravnou válku.

Byla ráda, že rozesmátá Cissy se baví stejně jako ona; hudba a veselá atmosféra v sále jí z hlavy zřejmě vyhnaly myšlenky na Paula, protože se zdála šťastná a bezstarostná jako dřív.

Jennifer to kamarádce přála; tajně totiž doufala, že Cissy si konečně uvědomí, o co svým věčným stýskáním po vzdálené lásce přichází. Bylo jim teprve osmnáct, moc málo, než aby si našly vážný vztah. Nač se vázat, když můžou koketovat s tolika hezkými mladíky?

A tak flirtovala ze všech sil. Obzvlášť jeden voják usiloval o její pozornost; i když nebyl Jennifeřin typ, v elegantní khaki uniformě mu to docela slušelo. Kupoval jí drinky a na parketu si ji zabral pro sebe; div s ním neprotančila podrážky.

Nakonec ji puchýře od nových sandálů přiměly k pauze.

„Co si zaskočit ven na čerstvý vzduch?“ navrhl mladík. Sice se představil jménem, ale Jennifer ho v tom hluku nezachytila. Nač taky, když po dnešku se s ním už beztak neuvidí.

Jennifer se ušklíbla. Bylo jí jasné, že čerstvý vzduch je to poslední, co vojáka zajímá.

„Venku prší,“ zasmála se povýšeně.

„Určitě najdeme šikovnou skrýš v některém z domovních vchodů, uvidíš.“ Mnohoznačné mrknutí. „Tak pojď, doprovodím tě domů.“

Kdovíjak se mladíkovi povedlo vmanévrovat Jennifer do temného kouta za mohutným sloupem, kam většina davu nedohlédla. Tiskla se zády ke zdi a v dálce viděla mihnout se pod barevnými žárovkami Cissyin rozesmátý obličej.

„Ne, díky, jsem tady s kamarádkou,“ odmítla.

„Copak netrefí domů sama?“

„Slíbila jsem taťkovi, že se budeme držet u sebe.“

„A on je snad tady?“

Máš kliku, že není, odsekla v duchu Jennifer. Bez ohledu na vojenskou uniformu by Alec Caldwell utrhal mladíčkovi končetiny, kdyby si troufl třeba jen ohlédnout po jeho dceři.

Voják se zamračil. „No tak, krasavice! Proč myslíš, že jsem ti celý večer kupoval drinky?“

Jennifer mu drze koukla do očí. „Protože jsem měla žízeň?“

Z úsměvu mu začišel mráz. „Jsi chytrá, co?“

„Pro tebe až moc.“

„To se teprve ukáže.“ Voják se přitiskl na Jennifer. Z dechu mu páchlo pivo a cigarety. „Nejdřív ses bavila ty, ale teď jsem na řadě já, kočičko.“

Voják ji chytil za ňadro a hrubě stiskl. Než stačil udělat další pohyb, Jennifer vysunula nohu kupředu, aby ho kolenem mohla ze všech sil nakopnout do rozkroku, přesně jak ji učil otec.

Než stihla zaútočit, vojáček před ní klopýtavě ucouvl.

„Slyšel jsi dámu, hochu. Nemá zájem,“ zavrčel drsný hlas.

Jennifer ohromeně zírala na vysokého hřmotného muže s vlasy sčísnutými dozadu, jenž se nečekaně vynořil z šera.

Voják zvedl bradu. „Starej se o sebe, kámo, jinak ti jednu vlepím!“

„Tak to zkus!“ sykl hromotluk zlověstně.

Jennifer zamrazilo v zádech. Páni, dva muži se o ni poperou! Ale pak voják k jejímu zklamání jen pokrčil rameny. „Pcha, za to mi ta husa nestojí. Můžeš si ji nechat!“

Dopáleně odrázoval a Jennifer se obrátila k neznámému muži: „Proč jste se do toho pletl? S tím hlupákem bych si poradila sama!“

Muž se zazubil. V přítmí tanečního sálu se mu stříbřitě leskla svislá jizva na tváři. „To rád věřím.“

Vzápětí k Jennifer doběhla Cissy. „Co se tu děje? Nějaká hádka? Sotva tě spustí člověk z očí, hned se zamotáš do průšvihu, Jen Caldwellová!“

„To je v pořádku,“ usmál se hromotluk. „Zachránil jsem čest vaší kamarádky.“

Cissy po něm loupla očima. „A vy jste kdo?“

Muž pobaveně ukázal bradou na Jennifer. „Jsem zkrátka rytíř ve zlaté zbroji.“

„Aha, pan Záhadný.“ Cissy se obrátila ke kamarádce. „Pojď, jdeme domů. Slíbila jsem mamce, že se vrátím před desátou, a víš sama, že cesta po neosvětlených ulicích se proklatě protáhne.“

„Nechcete svézt?“ nabídl muž. „Parkuju hned za rohem.“

„Auto?“ Jennifer neznala žádného majitele pořádného auta. Většina mládenců z Bethnal Green si mohla dovolit nanejvýš bicykl z druhé ruky.

Než stačila kývnout, Cissy mávla rukou: „Díky, ale ne. Dojdeme domů po svých.“

„Jak račte. Snad někdy jindy.“ Muž zamrkal na Jennifer: „Dávejte na sebe pozor, jasný?“

Ze zářivě osvětleného sálu vyšly obě dívky do černé, deštivé noci. V objetí pod deštníkem klopýtaly ulicí.

„To vlhko mi zničí účes. Měly jsme kývnout na ten odvoz.“

„To si děláš legraci, ne? Do cizího auta nevlezu, zvlášť k takovýmu člověku!“ zhrozila se Cissy.

„A co se ti na něm nezdálo?“

„Nevím, ale něco mi na něm nesedělo.“

„Hm, mně zase připadal jako dokonalý džentlmen. Koneckonců, přišel mě zachránit!“

„Hmm.“

„Co tím chceš říct?“

„Že po tobě jde.“

„Myslíš?“ usmála se Jennifer vděčná za tmu; rozhodně by si nepřála, aby kamarádka viděla její ruměnec. O kázání neměla zájem.

Ovšem Cissy ji znala jako své boty. „Myslím to vážně, Jen. Prostě byl… Jak to říct? Nebezpečný.“

Já vím, pomyslela si Jennifer. Ale mně by se kapka vzrušení docela zamlouvala.

4.

BYL TO ZVLÁŠTNÍ POCIT zase navléknout stejnokroj. Dora se v zrcadle na stěně šatny téměř nepoznávala, a přitom šaty naposledy měla teprve před dvěma lety. Připadalo jí to jako celá věčnost. Teď se však v tuhých modrých šatech s bílou zástěrou s černými punčochami cítila opět jako mladičká studentka.

Píchlo ji u srdce; zachovala se správně? Nejdřív jí návrat do nemocnice připadal jako skvělý tah, ale zvládne to? Co když zapomněla všechno, co se naučila? Třeba bude jen překážet.

A pak tu byly její děti. S pukajícím srdcem si vybavila, jak plakaly a vztahovaly k ní ručky, když se ráno loučila. Chybělo maličko, aby si svlékla kabát a zůstala, ale matka jí to vymluvila.

„Jen běž!“ vystrčila Doru rázně ze dveří. „Věř mi, že než dojdeš na konec uličky, už se zase budou smát.“

Dvojčata možná plakat přestala, ale Dora ne. Slzy jí tekly celou cestu. Chudinky malé, ještě nikdy dřív nebyla od nich pryč na celý den.

Současně si však přiznávala, že své rozhodnutí vrátit se k ošetřovatelství nezmění. Kdyby se nějak nezaměstnala, zešílela by strachem o Nicka.

V duchu se okřikla: Tohle nevzdáš, holka! Stát se sestřičkou byla obrovská dřina a tys to dotáhla do konce. Je ti jasný, že pokud teď couvneš, nikdy se k profesi nevrátíš!

Ale aspoň ji přidělili na Úrazové oddělení, které jako vrchní sestra vedla Helen Dawsonová. Obě mladé ženy spolu kdysi sdílely pokoj na studentské ubytovně a dodnes se přátelily. Helen bude mít pro Dořinu situaci pochopení.

Přesto se Doře třásly prsty, když si zavazovala naškrobený čepec, i když před dvěma lety to zvládla i v běhu do jídelny, aby stihla snídani. Teď byla neohrabaná jako začátečnice, a čím víc se snažila tuhou látku složit, tím pomačkanější čepec měla.

Ještě pořád v duchu klela, když se dveře otevřely a do šatny nakoukla tmavovlasá studentka.

„Jen vám chci připomenout, sestro, že službu přebíráme v osm a to musíme – Ach, vidím, že máte potíže s čepcem.“ Přistoupila k Doře. „Smím nabídnout pomoc?“

„Děkuju,“ kývla Dora a čepec dívce podala.

„Na to existuje trik,“ usmála se dívka. „Tenhle roh přiložíte sem k okraji, ano? A pozor na ten ohyb vpředu, takhle… a hotovo!“

„Děkuji – promiňte, jak se jmenujete?“

„Kowalski. Devora Kowalski. Pro kamarádky Dev.“

„A já jsem sestra Rileyová; pro kamarádky Dora.“

„Ráda vás poznávám. Podejte mi jehlice, já vám čepec připevním.“

„Díky. Sestra Suttonová si nade mnou zoufala, protože vlasy mi pořád lezly ven. Vyhrožovala mi, že jestli ještě uvidí zrzavou kučeru, oholí mi hlavu!“

Sestra Kowalski povytáhla obočí. „Vy jste původně odtud z Nightingale?“

Dora přikývla. „Od mých státnic uběhly už skoro tři roky.“

„To jsem zrovna nastoupila do prvního ročníku.“

„Takže se chystáte k závěrečným zkouškám?“

„Chystala bych se, nebýt té proklaté války. Studium nám dočasně přerušili ‚až do odvolání‘!“ ušklíbla se dívka.

„Smůla.“ Dora si vzpomněla, jak se těšila, že po složení zkoušek bude skutečná zdravotní sestra. „Ta válka dělá problémy na každým kroku, co?“

„No jéje,“ povzdychla si Dev. „Ale aspoň nám teď dovolili vrátit se do Londýna. Na maloměstě byla nuda.“

„Pořád studentkám velí sestra Suttonová?“

„Bohužel!“ nakrčila Dev nos. „Doufali jsme, že válka ji trochu obměkčí, ale je pořád stejná. A po příjezdu do Londýna se chová ještě přísněji než dřív. Pořád do nás hučí, ať nezapomeneme na plynové masky a tak. A ten její příšerný čoklík…“

„Myslíte Sparkyho?“ vyprskla Dora smíchy. „Propána, hlavně ať vás nezaslechne sestra Suttonová!“

„Je děsný!“ trvala Dev na svém. „Kousavý a protivný zmetek. Přísahám, že na nás číhal pod schody, aby nás mohl kousnout do kotníku. Jednou mi udělal díru do punčochy a sestra Suttonová měla tu drzost mi ji otlouct o hlavu!“

Ucouvla od Dory a pohledem zhodnotila připnutý čepec.

„Tak,“ kývla. „Podle mě to vypadá fajn. A teď si pospěšte, ať nás sestra Dawsonová nenahlásí. Je anděl, ale má ráda ve všem pořádek!“

Obě mladé ženy vstoupily na Úrazové oddělení současně s Helen Dawsonovou. Doře při pohledu na kamarádku ve stejnokroji staniční sestry píchlo u srdce. Strohé šedé šaty Helen slušely, zvýraznily její urostlou štíhlou postavu a naškrobený čepec uvázaný pod bradou jí obkreslil dokonale oválný obličej. Když se s ní Dora poznala v prvním ročníku školy, považovala ji za nejlíbeznější stvoření na světě, a svůj názor nezměnila dodnes.

Dora se s rukama za zády postavila do pozoru vedle Dev Kowalski. S Helenou mohly být stokrát kamarádky, ale ve stejnokroji byla staniční sestra Dawsonová její nadřízenou.

„Vítejte na úrazovém oddělení, sestro Rileyová.“ Přivítání znělo formálně, ale z Heleniných hnědých očí zářila vřelost.

„Děkuji, sestro.“

„Musím přiznat, že pár rukou navíc vítáme s velkou radostí, nemám pravdu, Kowalski? Na zdejším oddělení jste už pracovala, proto vaše zkušenosti budou k nezaplacení.“

„To doufám, sestro,“ odpověděla Dora.

„Možná si všimnete několika změn,“ dodala Helen. „Oddělení se loni rozšířilo a teď máme dvě pohotovostní ambulance i dekontaminační stanici, i když použít jsme ji naštěstí zatím nemuseli. Připojili jsme i nové vyšetřovny a na konci chodby rekonvalescenční oddělení.“

Dora nakrčila nos. „Copak pacienty neposíláte na hlavní lůžkové oddělení, sestro?“

Helen zavrtěla hlavou. „Jen pokud to je absolutně nezbytné. Nemáme dost ošetřujícího personálu; i proto jsme tak uvítali váš návrat.“

„Vida, vida!“

Dora se obrátila k doktoru McKayovi, jenž k ní mířil s širokým úsměvem. Úrazovou ambulanci vedl už v dobách jejího studia a souběžné praxe v nemocnici. Tmavovlasý pětatřicátník měl inteligentní pohledný obličej a brýle s kostěnou obroučkou, jež maskovaly jeho rozvernou povahu. Dora si pamatovala, že v přítomnosti vynikajícího a profesi oddaného doktora McKaye se nikdy nikdo nenudil.

„Dobrý den, sestro!“ pozdravil ji s úsměvem. „První den, je to tak?“

„Máte pravdu, pane doktore.“

„Těším se na spolupráci.“ V tmavých očích mu zajiskřilo. „Jistě jste si všimla, že jsme tu zavedli nové pořádky.“

„Sestra Dawsonová mě s nimi právě seznámila, pane doktore.“

„Ano, máme tu hodně novinek, i když některé jsou zřetelné na první pohled, že, sestro?“

Doktor McKay se ohlédl po Helen, jež sklopila oči a lehýnce zrůžověla.

„Echm, jak jsem se zmínila, jistě si sama brzy uděláte správný obrázek.“ Helen se rozpaky zajíkla, ale doktor McKay se očividně dobře bavil. S kývnutím se rozloučil a zamířil do vyšetřovny. Chudinka Helen, pomyslela si Dora. Kamarádka se vzhledem k nemocničním pravidlům ze všech sil snažila utajit jejich románek, ale stačilo se na ni podívat a bylo jasno.

Konečně se Helen vzchopila a dala Doře instrukce: měla pomáhat na všeobecné chirurgické ambulanci.

„Dnes má službu doktor Jameson. Jistě si na něho pamatujete?“

„Ano, sestro.“ Zřejmě to byl Simon Jameson, kterého znávala jako obyčejného medika.

Helen rozdala sestrám úkoly a propustila je. Když zmizela, Dev špitla Doře: „Chudinka sestra Dawsonová se zoufale snaží zůstat profesionální. Doktor by si z ní neměl tak utahovat.“

„Jak to myslíte?“ podivila se Dora.

„To jste nepoznala, že ti dva jsou do sebe pobláznění?“

Dora se zatvářila neutrálně. „Proč myslíte?“

„To přece ví každý!“ mávla Dev rukou. „Jenže podle předpisů spolu milenci nesmějí pracovat.“ Povzdechla si. „Ale sestra Dawsonová by si kapku štěstí zasloužila. Snad víte, co si prožila? Manžel jí zemřel na spálu jenom pár dní po svatbě. Ovšem to si jistě pamatujete, ne?“

Dora neurčitě pokrčila rameny, ale Dev pokračovala: „Vždyť se za něho vdala, i když jí bylo jasné, že jí umře! Uznejte, že to je hrozně moc romantické.“

Dora zaťala zuby, aby nevyštěkla. Na Helenině puklém srdci nebylo romantického pranic a na jejím následném žalu už vůbec ne.

Dora nevěřila, že Helen svoji bolest někdy překoná, avšak pak se objevil David McKay a svými zázračnými schopnostmi jí krvácející srdce zahojil. Přesto Doře vadilo, co si lidé v nemocnici šuškají, protože Helen by se rozpaky propadla pod zem.

„Ukážete mi cestu na novou ambulanci?“ změnila honem téma. „A taky mi můžete povědět, co všechno víte o doktoru Jamesonovi…“

Ano, byl to ten Simon Jameson, jehož znala. Dorazil minutu před prvním pacientem, zrudlý v obličeji pod plavou čupřinou. Pod bílým pláštěm se rýsovala široká ramena.

„Pánbůh mě netrestej, jestli to není sestra Doyleová!“

Dora se usmála. „Teď jsem sestra Rileyová, pane doktore.“

„No ano, doneslo se mi, že jste se vdala. Taková ztráta pro nás ostatní.“ Komicky se ušklíbl.

Dora se zasmála. „To určitě. Vy jste byl přece na blondýnky!“

Lékař jí úsměv oplatil a náhle na svých čtyřiadvacet ani nevypadal. „Abyste si to zrovna vy nepamatovala!“

Jeho vtípky dodaly Doře sebevědomí, ale když se objevil první pacient na odstranění stehů po gastrostomii, stejně ji z nervozity mrazilo v zádech. Musela se přemáhat, aby se jí neklepaly ruce, když doktoru Jamesonovi podávala vyčištěnou gastrostomickou sondu.

Rychle si zvykla a strach zmizel, protože se opět vpravila do bývalé rutiny: čistila a sterilizovala nástroje, dezinfikovala a vymývala rány, měnila obvazy. Mnoho pacientů přišlo se zanícenou pooperační ranou. Dora vysoušela hnis a sypala na ránu antiseptický pudr; přitom za rouškou tajila dech, aby nemusela dýchat puch hniloby.

„Je válka,“ povzdechl si doktor Jameson. „Okolnosti nás nutí poslat pacienty domů co nejdřív a nenechat je zotavit na lůžkovém oddělení. Potíž je v tom, že většina péči o ránu nezvládá, nebo se na to rovnou vykašle, a jejich stav je pak často horší než před operací.“ Žalostně potřásl hlavou. „Ale kdo jsme my, abychom to rozhodnutí zpochybňovali, že, sestro? Kdo je na řadě? Musíme si pospíšit, za půl hodiny mě čekají na sále.“

„Omlouvám se, pane doktore.“ Dora ve zmatku listovala poznámkami. „Zkusím nasadit vyšší tempo.“

„Nic se neděje, sestro. Jen klid. Chvíli trvá, než se člověk vpraví do starých kolejí. Na sále nemám zákrok, který by nesnesl chvilku odkladu.“

Byl na Doru laskavý i v okamžiku, kdy měla vpíchnout injekci do svalu. Pacient ležící na břiše ty její rozklepané ruce naštěstí neviděl.

Doktor Jameson na ni chlácholivě kývl a po úspěšném výkonu prohodil: „Propána, sestro, chvíli to vypadalo, že tu injekci dáte matraci!“

Zbytek dne proběhl v podobném tempu a na konci směny v pět hodin odpoledne se Dora nemohla únavou téměř hnout.

Zrovna si v šatně masírovala zmrtvělé nohy, když vešla Helen. Na rozdíl od zbědované Dory vypadala stejně svěže a nažehleně jako ráno.

„Náročný den?“ zazubila se na kamarádku.

„Už jsem zapomněla, jaké je být celý den na nohou!“ zasténala Dora. „Do pátku budu mít nohy samý puchýř.“

„Namaž si je denaturovaným lihem,“ poradila Helen soucitně. „Mrzí mě, že jsme si dnes nestihly pořádně promluvit.“

„To je v pohodě,“ zasmála se Dora. „Nepotřebuju vodit za ručičku, sestro!“

Helen se ušklíbla. „Když jsme samy, tak mi tak říkat nemusíš.“

„Radši ano, abych pak nezapomněla na oddělení. Mimochodem, asi tě bude zajímat, že Kowalski ví o tobě a Davidovi.“

„Opravdu!“ zděsila se Helen. „Jak je to možné? Jsme přece opatrní!“ Potřásla hlavou. „Znáš Davida. Utahuje si ze mě před sestrami, a navíc flirtuje. Je jen otázkou času, kdy se to donese k hlavní sestře.“ Posmutněla. „I když na tom nesejde, protože David odtud co nevidět zmizí.“

Dora prudce vzhlédla. „Myslela jsem, že jako lékař odmítl narukovat!“

„Protože věřil, že tady je nezbytný, ale začíná trousit poznámky, že narukuje k Lékařským sborům.“ Helen si skousla ret. „Upřímně, nevím, jak bych to bez něho zvládla. Jako bych se už beztak nebála o bratra u RAF.“

„Rozumím ti,“ vydechla Dora.

Sklonila se k tkaničkám bot, ale na šíji cítila kamarádčin pohled.

„Bože, Doro, musíš mi odpustit!“ plašila se Helen. „Zrovna tobě vykládám o svém pošetilém strachu, když ty prožíváš navlas stejné trápení. Jak to Nick zvládá? Ozval se?“

„Už delší dobu ne.“ Dora se nepřestávala zabývat tkaničkami.

„Chudáčku, asi si děláš velké starosti.“

Dora ještě chvilku počkala, aby se zvládla uklidnit, a teprve pak vzhlédla s vynuceným úsměvem. „Vždyť znáš Nicka. Umí se o sebe postarat.“ Honem změnila téma. „Byla bys tak hodná a pomohla mi procvičit se v píchání injekcí? Tu dnešní jsem napoprvé pěkně zvorala.“

S prosbou se zadívala do Heleniných hnědých očí; její kamarádka byla dost inteligentní, aby pochopila, co jí Dora sděluje.

„Ach, ano,“ přikývla. „Samozřejmě, že ti pomůžu.“

5.

JENNIFER NETUŠILA, že stlaní postele je taková věda, ale instruktorka z Červeného kříže byla stále nespokojená.

„Pokud možno stelte postele ve dvojicích,“ poučovala své žáky. „Ujistěte se, že máte vše potřebné po ruce a že na pacienta netáhne studený průvan…“

Byla to padesátnice s ocelově šedými vlasy zastrčenými pod tmavě modrý čepec. Stejnokroj jí moc nelichotí, pomyslela si Jennifer. Usoudila, že pokud se z každé ošetřovatelky stane tak šeredná ježibaba, co nejdřív se na to vykašle.

„Ať se propadnu, ale v životě jsem nezažila takový drama kvůli ustlaný posteli, ty jo?“ sykla na Cissy, jež stála vedle ní.

Cissy do ní šťouchla. „Pššt, nebo nás vykopne dřív, než začneme!“

„K nohám postele postavte židli,“ pokračovala instruktorka. „Vytáhněte polštář a zahrnuté okraje přikrývky…“

Jennifer se snažila poslouchat přednášku, jak převléknout lůžko s imobilním pacientem, ale příliš jí to připomínalo školu; po chvíli začala okounět po místnosti.

Sál byl plný dívek v jejím věku a vzadu seděla žena středního věku v tvídovém kostýmu, která připomínala knihovnici.

„Povlečení svléknete tak, aby nebylo naruby, horní rohy přiložíte k dolním rohům a přehodíte ho přes židli…“

Jennifer si všimla dívky v zadní řadě hloučku, jež se zády opírala o stěnu. Byla hubená, drobná a zvláštní; nedalo se určit, jestli je hezká, nebo ošklivá, protože obličej jí zakrývala clona nevýrazných hnědých vlasů. Tělo se jí utápělo pod beztvarou blůzkou a sukní.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Sestřičky a zuřící válka.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.