Jean-Luc Bannalec

Bretaňské speciality

Devátý případ pro komisaře Dupina

EUROMEDIA GROUP

Jean-Luc Bannalec

BRETONISCHE SPEZIALITÄTEN

Kommissar Dupins neunter Fall

Copyright © 2020 by Verlag Kiepenheuer & Co. KG, Köln

Alle Rechte vorbehalten

Translation © 2022 by Jiří Pondělíček

ISBN  978-80-242-7821-6

Stefanovi

Předem člověk nelituje,

pozdní lítost nepomůže.

Když bouře už nemůže zuřit víc,

brzy vysvitne slunce.

Bretaňské přísloví

První den

„Kousek toho brillat-savarinu, prosím.“

Na zlomek vteřiny zaváhal. Ale komisař Georges Dupin z policejního komisařství v Concarneau si nemohl pomoci. V ústech se mu sbíhaly sliny. Byl to jeden z jeho oblíbených sýrů. Jedinečný, božský, měkký, velmi tučný sýr, triple crème. Nejlépe chutnal na teplé křupavé bagetě, čerstvě vytažené z pece.

Sýry náležely k Dupinovým základním potravinám – dokázal si odpustit ledacos, když to muselo být, nikoli však sýr. Byl u něj na druhém místě, pravděpodobně hned po kávě. Následovaly další nepostradatelné dobroty jako bageta a víno. Dále to byly kvalitní charcuteries. A samozřejmě entrecôte. A langusty. Upřímně řečeno, při hlubší úvaze by se našlo jen velmi málo toho, co by se nevešlo pod přísně vymezený pojem nepostradatelnosti.

Dupin přecházel sem tam před stánkem se sýry v úžasné tržnici v Saint-Servanu – západní čtvrti Saint-Malo. „A ještě kousek Langres, prosím.“

V halách vládl čilý ruch, ale prostý jakékoli hektiky. Dala se vycítit zcela zvláštní atmosféra na začátku týdne, lidé byli ještě plní elánu, zdálo se, že lze zvládnout, co přijde. Langres patřil rovněž k Dupinovým nejmilejším sortám, byl to tmavě oranžový měkký sýr ze syrového kravského mléka z regionu Champagne-Ardenne, celé týdny zušlechťovaný calvadosem a vyznačující se intenzivní pikantně kořennou chutí.

„A pak ještě,“ – hrané váhání –, „kousek Rouelle du Tarn, prosím.“ Kozí sýr z jihu, vyváženě aromatický, s lehkou příchutí lískových oříšků.

Ve výkladu byly k vidění tucty druhů sýrů, ležících vedle sebe i navršených na sobě. Sýry z kozího, ovčího a kravského mléka nejrůznějších velikostí, tvarů, povrchů a barev. Čiré štěstí.

Na štítu nad stánkem bylo možné si přečíst Les Frommages de Sophie. Ve vzduchu se vznášely aromatické pachy různých sýrů a mísily se s vábnými vůněmi čerstvých bylin, známých i exotických koření, tvrdých salámů a paštik, bachratých rajčat coeur de boeuf, jahod a malin, sušeného a kandovaného ovoce, neodolatelného pečiva. Koncert výrazných a sladkých vůní. Našinec dostával chuť, a to hned na všechno.

„Okuste tenhle, monsieur: Ferme de la Moltais, bretaňskýTomme. Z okolí Rennes, taky kravský sýr, s úžasnými ovocnými nuancemi a o něco tvrdší báječnou texturou. Budete zírat.“

Přátelská mladá žena s krátkými tmavými vlasy, brýlemi a blankytným šátkem kolem krku mu bez okolků podala odřezek. Dupin byl u vytržení i bez sýrařčiných doporučení – už sám pohled stačil – ale její popis ještě vylepšil beztak skvělý dojem.

„Jenom si vemte,“ vybídla ho dosti přísně a s povytaženým obočím stará bělovlasá dáma, která čekala za ním ve frontě.

„Stojíte před jedním z nejlepších sýrařských stánků ve městě, mladý muži! A že jich tu máme požehnaně! – Zdá se, že nejste zdejší.“ Znělo to jako výčitka.

Dáma uhodila hřebíček na hlavičku, když ho označila za „cizáka“, třebaže komisař neměl nejmenší tušení proč. Sice se tu nacházel „vysoko na severu“, na východním okraji kanálu Nantes-Brest, nedaleko normandské hranice, přesto Saint-Malo patřilo vlastně celé do Bretaně. Nicméně podle první reakce Nolwennové a Riwala na jeho sdělení, že odjede na několikadenní policejní seminář do Saint-Malo, zaznamenal, že je celá věc složitější, než se zdálo. Město muselo mít hodně zvláštní status, oba – jeho báječná asistentka, jakož i jeho první inspektor – v něm byli pouze jednou, naproti tomu kterýkoli jiný kout Bretaně navštívili podle Dupinova domnění nesčíslněkrát. Navíc, a to bylo rovněž podezřelé, nepřišli jako obvykle s obsáhlými výklady týkajícími se kdejakého hnízda v Bretani, když byl Dupin nucen opustit Concarneau. Zato Nolwennová a Riwal okamžitě poukázali na krédo Saint-Malo, které sebevědomé město razilo už celá staletí: Ni Français, ni Breton: Malouin suis! – Nejsem Francouz ani Bretonec, ale Maloňan! Město pohádkově zbohatlo zprvu obchodem s textilem a posléze v 16. až 19. století hlavně pirátstvím, korzárstvím legalizovaným francouzskými králi, jak stručně uvedl Riwal. Bylo zámožné, mocné, nezávislé. Z maloměsta se stala troufalá námořní mocnost, která se rovnocenně měřila s jinými námořními mocnostmi té doby. Takto se formoval malonský charakter: vítězný, svrchovaný, hrdý. Jiným – jako Nolwennové a Riwalovi – to znělo v uších spíš jako pyšný, namyšlený, nafoukaný. Krom toho tvrzení, že Maloňan není Bretonec, bylo navýsost svévolné, neslýchané. Naproti tomu slova, že není Francouz, vzbuzovala v Bretoncích nejvřelejší sympatie. Vzpoura proti jakékoli „cizácké vládě“, bezpodmínečná láska ke svobodě a vzdorná vůle vybojovat a uchovat si ji i za cenu smrti, to vše bylo přirozeně hluboce bretaňské, a tak Riwal v závěru svého nezvykle stručného vyjádření dospěl k odvážnému paradoxu: Právě to, že Saint-Malo odmítalo být bretaňské, znamenalo, že bylo „zcela výlučně bretaňské, přímo prapůvodně bretaňské město“. Navíc inspektor přišel s obrovskou pochvalou: Region představuje – „to se musí férově přiznat“ – kulinářské srdce Bretaně. „Konají se tam jedinečné lukulské hody! A budiž poznamenáno, že se týkají celého regionu, včetně Dinardu a Cancale, nejen Saint-Malo.“

„Tenhle Tomme zraje víc než deset týdnů a zušlechťuje se tajnými přísadami!“ Stánkařka přerušila tok Dupinových myšlenek. „Bretaňské sýry zažívají už pár let nebývalý vzestup, monsieur. – Především mladší afinéři udivují fantastickými kreacemi.“

Dupin zbožňoval ochutnávky u stánků. Patřily bezpodmínečně k návštěvě tržiště. Když v sobotu dopoledne odcházel z concarneauských hal, býval sytý. Komisař miloval trhy jako takové – kulinářské ráje, jež dokázaly vyvolat sladkou závrať bezpočtem nabídek, hojností a nadbytkem. Pevnou součástí bohaté trhové kultury byly také stánky s kuchyňskými potřebami, především hrnci a noži: Dupin měl slabost pro kvalitní nože.

Marché de Saint-Servan v Saint-Malo byl obzvláště pozoruhodný trh. Už kvůli své poloze uprostřed působivé čtvrti, navíc sídlil ve výjimečně krásné budově. Z dvacátých let minulého století, odhadoval Dupin. Podlaha byla vyložená velkými béžovými dlaždicemi, chodby lemovaly sloupy z rezatého kabřince. Působivé sklo, kde jen to šlo, odevšad proudilo dovnitř světlo. Okenní a dveřní rámy byly vyvedené v mořské tyrkysové, v chodbách i nad Sophiiným stánkem se klenuly dekorativní kovové oblouky.

„Vzal bych si větší kousek.“ Dupin byl unešený.

„A vezmete si ještě něco, monsieur?“ Prodavačka se dychtivě usmívala. „Měla bych tu ještě jeden…“

Nastal čas, aby se ozval hlas rozumu.

„Ne, díky. To pro dnešek stačilo.“

Neuvěřitelně rychle navážila kusy sýra a stejně hbitě je vložila do bleděmodrého papírového sáčku s nápisem Les Frommages de Sophie, Dupin ho spokojeně převzal.

Plně si uvědomoval, že nebyl dobrý nápad nakoupit tolik sýrů, vlastně vůbec jakýkoli sýr. V příštích dnech budou mít bezpochyby dostatek jídla. V přeplněném rozvrhu – čtyři strany ve formátu na šířku – byla na každý večer naplánovaná návštěva nějakého restaurantu.

Dupinovi se během návštěvy trhu značně zlepšila nálada; začalo to dvěma petits cafés v Café du Théâtre, přímo v rohu stromy lemovaného prostranství před tržnicí. Když dorazil ráno v 7:58 do kampusu policejní školy, nacházelo se jeho rozpoložení na bodu mrazu a během dopoledne až do přestávky na oběd postupně kleslo ještě o pár stupňů. Nicméně byl slunečný letní den. Všichni v Concarneau předtím komisaře varovali, že ještě teď na začátku června bývá „tak vysoko na severu“ chladno a deštivo, ale právě bylo dvacet osm stupňů a obloha byla zářivě blankytná.

Aktuální skvělá nálada mu bohužel nevydržela dlouho. Za dvacet minut se mělo v policejní škole pokračovat. Jestliže akce tohoto druhu byly pro Dupina v podstatě noční můrou, tahle se bude docela určitě vyvíjet ještě hůře než všechny předešlé. Prefekt se neohlášeně zjevil před měsícem v Concarneau, stanul před komisařem a zářil radostí: „Mám novinky, bude to pro vás velká pocta, mon commissaire.“ Dupin si nedokázal – a ani nechtěl – představit, co má prefekt asi na mysli, ale obával se nejhoršího. A to se také přirozeně dostavilo. V prvním červnovém týdnu se měl konat v École de Police de Saint-Malo, jedné z nejrenomovanějších policejních škol v celé zemi, „jedinečný seminář“. Prefektky a prefekt čtyř bretaňských departmentů – tři ženy a jeden muž – si mohli vybrat komisařku nebo komisaře, s níž nebo s nímž se semináře zúčastní. Horší už to skutečně nemohlo být. Nesnesitelné pomyšlení: Locmariaquer a on, spolu, celé čtyři dny, od pondělního rána do čtvrtečního večera, spoustu, spoustu hodin. Tak dlouho jako nikdy předtím. Komisaři se obvykle dařilo drasticky zkracovat dobu setkání s prefektem. O příjemné výlučné postavení, kterého si Dupin užíval poté, co mu bylo nabídnuto atraktivní místo v Paříži, přišel loni na podzim, kdy tento post definitivně odmítl – a prefekt mu už nemusel podlézat. Znovu rozpoutal vyčerpávající šarvátky. Locmariaquer tomu všemu nakonec nasadil korunu slovy: „Měl byste si uvědomit, že tahle akce je také uznáním neúnavného úsilí vás všech. – Kolegové ze Saint-Malo si kvůli tomu vymysleli velmi atraktivní doprovodný program, však uvidíte.“

K „intenzivnímu teambuildingu“ bylo nachystáno společné ubytování v policejní škole. Dupinovi se hlavou okamžitě mihla děsivá představa: prefekti a komisaři ve dvou nebo i vícelůžkových pokojích, jistě se společnými umyvárnami a toaletami. Poté co Dupin zprvu zvážil možnost onemocnět během měsíce těžkou chřipkou – což by se ovšem rovnalo domácímu vězení –, okamžitě vyvinul aktivitu a poohlédl se na internetu po útulném hotýlku. Velmi brzy jeden našel, Villa Saint Raphaël, hezký maison d’hôtes uprostřed Saint-Servanu. Locmariaquera to však rozhodně nepotěšilo, když se to dozvěděl, ale Dupinovi to ani v nejmenším nevadilo.

Po poklidné jízdě opuštěným bretaňským vnitrozemím dorazil včera večer do Saint-Malo a zjistil, že se nemohl se svým ubytováním trefit lépe; jeho pokoj – přímo pod střechou – byl báječný stejně jako celá Villa Saint Raphaël včetně velké zahrady. O co přesně u tohoto „jedinečného semináře“ půjde, nebylo Dupinovi pořád ještě jasné. Přiblížit to nedokázaly ani předem zaslané podklady, ani upřímně zanícené úvodní slovo hostitelky, prefektky departmentu Ille-et-Vilaine, z dnešního rána. Ta hovořila cosi o „zlepšování operativních praktických pracovních vztahů“ mezi čtyřmi departmenty a posléze s úsměvem dodala, že „nejdůležitější je ovšem vzájemně se poznat v uvolněné atmosféře Saint-Malo“ a „strávit spolu několik pohodových konstruktivních dní“. Myslela to vážně. A hodilo se to ke skutečně impozantnímu doprovodnému programu, o němž Nolwennová a Riwal nedůvěřivě prohlásili, že pyšným Maloňanům jde v neposlední řadě o sebeprezentaci. „Dělají z policejního semináře pí ár show…“ Zlomyslný výklad, shledával Dupin. Kdyby se seminář konal v Concarneau, také by přišli se vším, co region nabízí. Byl to odvěký souboj bretonských kmenů o to, kdo je nejlepší, kdo je nejbretonštější ze všech. Prastará tradice.

Nicméně to byla kuriózní představa: všichni ti prefekti a komisaři pohromadě na jednom místě. Dupin si maně vzpomněl na sraz druidů v Asterixovi a Obelixovi.

Zhluboka si povzdechl a zamířil k východu z haly. „Přesně ve čtrnáct hodin pokračujeme!“ připomněl mu Locmariaquer, když Dupin předtím odcházel z učebny, kde se konal seminář. Do policejní školy stojící na pozemku o rozloze malé vsi to nicméně nebylo příliš daleko. Čtyři hektary, prohlásila předtím prefektka, optimální poloha, co by kamenem dohodil od světoznámého Starého Města Saint-Malo – intra muros – i od stejně slavné městské pláže.

Dupin ulpěl pohledem na stánku s nádherně vyhlížejícími uzeninami. Bretaňské klobásy, celé šunky, syrové, vařené, uzené.

„Čím vám posloužím?“ zeptal se ho vytáhlý prodavač.

„Já…“

Komisaře přerušil pronikavý jekot.

Doléhal k němu hodně zblízka, možná ze vzdálenosti pouhých několika metrů.

Strašlivý křik. Výkřiky plné bolesti. Dupin se otočil zprudka do strany. Napravo se nacházel impozantní stánek s kořením.

U opačného konce stánku se vedle jednoho ze sloupů něco dělo.

Bolestné výkřiky rázem ustaly, zato se ozvaly jiné, vyvolané panickou hrůzou. A vzrušené hlasy.

Dupin chvatně zamířil k místu, odkud zněly. Připraven zasáhnout, všechny svaly napjaté na maximum.

Panicky ječely dvě ženy, v obličejích měly vepsaný hluboký děs. Další návštěvníci tržiště vystrašeně ustoupili a rozběhli se. Vypukl chaos.

Křik.

Jekot náhle ustal.

Na lesklých dlaždicích – Dupin ji spatřil teprve teď – ležela na pravém boku žena, zkroucená, nehybná. Bílá plátěná košile se jí zbarvila na prsou dramaticky doruda. V látce bylo vidět několik vpichů. A nejhrůzněji vypadal nůž zabodnutý do hrudi v úrovni srdce.

Dupin vmžiku doběhl k ženě, přidřepl k ní, přiložil jí ucho k ústům a snažil se jí nahmatat pulz nejprve na zápěstí a pak na krku.

Z kapsy džínsů vytáhl mobil.

„Komisař Dupin, potřebuju okamžitě záchranku, Marché de Saint-Servan, u velkého stánku s kořením, nedaleko východu, pobodaná žena, nereaguje.“ Profesionální staccato. „Bodné rány do srdeční krajiny.“ Rychle se rozhlédl a všiml si stánku s noži, kolem kterého před chvilkou prošel, hned vedle kořenářství. „Kuchyňský nůž, ještě vězí v těle. – A,“  krátce zaváhal, „pošlete policii.“

Dupinovi dalo obrovskou práci nahmatat pulz – byl nitkovitý.

„Lékař? Není tu někde lékař?“ zvolal Dupin co nejhlasitěji – pořád ještě v podřepu. „Jsem policista. Ta žena je těžce raněná.“

Kolem něj se shluklo několik zvědavců, ale nikdo nejevil snahu mu pomoct.

Komisař z toho neměl dobrý pocit. Ta žena byla v nejvýš kritickém stavu. Nevypravila ze sebe ani hlásku.

„Vyběhla ven tamhletudy, ta ženská, co to udělala.“ K Dupinovi přistoupila asi tak dvanáctiletá třináctiletá dívka a ukázala rukou směrem k východu. „Tamhletudy vyběhla, před chviličkou. A pak zahnula doleva.“

Dupin se rychle zvedl.

„Je to pravda.“ Vedle dívenky se zjevila nakrátko ostříhaná žena tak kolem čtyřicítky, patrně matka. „Dvě ženské na sebe křičely a jedna pak nečekaně začala bodat tu druhou. Šlo to všechno šíleně rychle. Sebrala prostě nůž z vedlejšího stánku. – Stály tady za sloupem, zahlídla jsem je jedním okem. – Honem, utíkejte za ní!“

Dupin váhal, nemohl těžce raněnou ženu opustit jen tak.

„Postarám se o ni. Jsem učitelka a taky působím na naší škole jako zdravotnice.“

Vzápětí se už skláněla nad ženou.

Komisař se rozběhl. Byl si jistý, že policie a záchranáři dorazí každou chvíli.

Neměl u sebe zbraň. Chyba.

Přesto běžel dál.

Proběhl vraty a zabočil doleva na Třídu Georgese Clemenceaua.

A opravdu – vzápětí před sebou spatřil ženu, která utíkala jak o život.

Dupin zrychlil.

Na konci ulice mu k uprchlici zbývalo už jen několik metrů.

Zahnula opět doleva. Rue de Siam.

Hloupé bylo, že Dupin se dosud orientoval ve městě jen velmi zhruba, ale cit mu napovídal, že nejsou daleko od moře, port de plaisance musel být blízko, předešlý večer jel kolem něj.

Uprchlice přeběhla na druhou stranu ulice. Všimla si svého pronásledovatele a občas se ohlédla přes rameno, aniž zpomalila.

Vtom odbočila na dlouhou rovnou ulici.

Odstup mezi nimi se dále zmenšoval. Dupin měl reálnou šanci. Zmobilizoval všechny své síly. Domovní bloky se znenadání rozestoupily a odhalily daleký výhled na moře a rekreační přístav.

V té chvíli si Dupin uvědomil, kam má žena namířeno. Na parkoviště. Vozovka se rozdvojila a vytvořila protáhlý pás, dostatečně široký pro dvě řady aut.

Uběhla ještě pár metrů a pak se vmáčkla do mezery mezi dvěma auty. Vzápětí u jednoho z nich dvakrát po sobě zablikala zadní světla.

Ještě dvacet metrů. Dupin si musel pospíšit.

Seděla už ve svém voze a motor zaburácel.

Ještě deset metrů.

Vůz náhle vycouval. Žena ho prudce stočila doprava. Brutálně zabrzdila a vzápětí zařadila jedničku.

Dupin doběhl k autu. Byl to Land Rover, nějaký menší model, tmavomodrý. Věděl, že mu zbývá zlomek vteřiny. Odhodlaně hrábl po klice levých zadních dveří.

V tom okamžiku vůz poskočil dopředu. Dupin ztratil rovnováhu a musel pustit kliku, síla zrychlení ho strhla k zemi. Zatímco se koulel doleva, vůz se rozjel a uháněl podél řady zaparkovaných aut.

Dupin vmžiku vyskočil na nohy a sprintoval za ním.

Doufal, že uprchlice bude muset na konci parkoviště zpomalit, aby se zařadila doleva mezi auta jedoucí po hlavní silnici.

Marně. Řidička modrého Land Roveru přidala plyn a vjela do silnice naslepo. Vtom Dupinovi zakryla výhled zaparkovaná auta. Slyšel jen motor vyjící ve vysokých otáčkách a zakrátko ohlušující kovový třesk, po němž následoval bleskurychle další.

Dupin doběhl na konec parkoviště a vyřítil se na ulici.

Spatřil už jen zadní světla Land Roveru, který na konci ulice odbočil ostře doleva.

Dupin se rychle rozhlédl: došlo k závažné srážce. Jeden vůz se zjevně pokusil vyhnout Land Roveru a naboural bokem do zaparkovaných aut, druhý do něj vrazil zezadu. Tahle kolize ovšem nebyla tak hrozná.

Dupin se rozběhl k prvnímu autu. Asi pětatřicetiletý řidič otevřel dveře.

„Jste zraněný?“

„Já – ano – teda vlastně ne, nejsem zraněný.“

Zdálo se, že vyvázl bez úhony.

Přispěchal chodec, který všechno zřejmě viděl. Vytáhl mobil.

„Zavolám záchranku.“

Také v protisměru zastavovala auta a z nich vyskočilo několik ochotných řidičů.

Dupin zamířil cíleně k jednomu malému peugeotu se slibnými ozdobnými závodními pruhy na boku. Vstříc mu hleděl mladík s nakrátko ostříhanými vlasy, který zůstal sedět ve voze a jen spustil okénko.

„Komisař Georges Dupin,“ informoval ho Dupin bez dalších podrobností. „Musím si na chvilku půjčit váš vůz.“

Řidiči chvíli trvalo, než pochopil, co má Dupin na mysli. Komisař dával postojem, pohledem a intonací jednoznačně najevo, že nežertuje.

„Já…“

„Vystupte si!“ Byl to rozkaz, nikoli prosba.

Mladík se tvářil nerozhodně, ale pak poslechl. Dupin se prosmykl kolem něj a nastoupil do vozu.

„A jak dostanu svůj auťák zpátky?“

Dupin už seděl za volantem.

„Vyzvednete si ho později u policejní školy.“

Dupin zabouchl dveře, nastartoval a sešlápl plynový pedál až k podlaze. Strašlivé kvílení pneumatik rvalo ušní bubínky. Ne nadarmo se těmhle vozům říkalo v policejním žargonu „kraválisti“.

Dupin se hnal ulicí a na jejím konci zahnul vlevo. Objevila se před ním spleť ulic a uliček. Land Rover nebyl nikde vidět. Dupin předpokládal, že prchající žena dá přednost spíše hlavním ulicím. Vybral si tu nejširší. Asi o sto metrů dál se stáčela doleva a pak byla opět rovná. Před ním jely dva jiné vozy, odhodlaně je předjel oba najednou, malý lehký peugeot byl neuvěřitelně hbitý. Zakrátko Dupin dorazil na jeden z větších bulvárů a spontánně se rozhodl zamířit z města ven.

S největší pravděpodobností nemělo smysl, co dělal, ale kdyby toho nyní nechal, připadlo by mu to jako vzdát se bez boje.

Najel na velký kruhový objezd s vysokými stromy uprostřed. Čekaly ho další dobrodružné předjížděcí manévry, jeden stihl jen taktak.

Za kruhovým objezdem se silnice ještě rozšířila. Dupin musel prudce brzdit – zácpa.

„No báječně!“ zavrčel. Tmavomodrý Land Rover nebyl pořád ještě nikde vidět – což ovšem mohl způsobovat velký školní autobus jedoucí o několik vozů před Dupinem. Kolona jela pomalu a následoval další kruhový objezd. Nakonec se objevilo velké návěští N 176, značící „čtyřproudou“ – bretaňskou dálnici.

Zácpa se náhle bez zjevného důvodu rozplynula. Tachometr peugeotu vmžiku ukazoval sto dvacet kilometrů v hodině. Dupin se musel bleskurychle rozhodnout: Má jet směrem na Mont-Saint-Michel a dál do Normandie, tedy na východ, nebo směrem na Saint-Brieuc, na západ?

„Zatraceně.“

Zrovna zaklel, když měl dojem, že zahlédl vyšší tmavý vůz, který daleko před ním najížděl na N 176 ve směru na Saint-Brieuc. Dupin se držel rovněž vpravo. Najednou mu zazvonil telefon. V ne právě vhodnou chvíli.

Dupin šlápl na plyn a motor to doprovodil ohlušujícím randálem.

Silnice se mírně stáčela a Dupin měl na vůz lepší výhled.

Byl to on. Jednoznačně. Land Rover. Tentokrát ho z dohledu neztratí.

Nebo ano? Jakkoli sešlapoval plynový pedál až k podlaze, víc než sto sedmdesátku z vozu nevytáhl. Odstup se postupně zvětšoval a Dupin na tom nemohl změnit ani to nejmenší.

Nezbylo mu než přihlížet, jak mu žena v Land Roveru ujíždí.

„To snad není pravda.“ Dupin udeřil vztekle do volantu.

Prohrál. Zase mu unikla.

„Do háje!“

Opět mu pronikavě zadrnčel mobil. Pravou rukou ho vydoloval z kapsy. Pořád ještě se řítil maximální rychlostí v předjížděcím pruhu, jako by odmítal uznat porážku.

„Ano?“ zavrčel vztekle do telefonu.

„Locmariaquer u telefonu.“ Znělo to velmi rozhořčeně. „Čekáme tu na vás už šestnáct minut. Odpoledne je na programu práce ve dvojicích. – Kdy můžeme počítat s vaší ctěnou přítomností?“

„Já jsem…“ Dupin zvažoval, že jednoduše položí telefon. Ale nebyl by to dobrý nápad. Nemůže se tomuhle hovoru vyhnout, bude muset nahlásit, co se stalo.

„Dupine – vaše chování je ostudné, vy…“

„Došlo k závažnému útoku nožem. Na Marché de Saint-Servan. Před chvílí. Byl jsem,“ Dupin musel nutně objasnit, že nemohl jednat jinak než neprodleně zasáhnout, „jaksi svědkem útoku.“ Na druhé straně nesměl přirozeně vzbudit sebemenší zdání, že se do toho nějak zapletl. „Samozřejmě jsem se ocitl na místě čirou náhodou. – Jedna žena tam pobodala druhou. Dala se na útěk, byl jsem nucen ji pronásledovat a při výkonu…“

„Aha!“ přerušil ho prefekt, nyní už zcela jiným tónem, „určitě je to důvod, proč naše hostitelka a její komisařka právě tak rychle odjely. Co přesně se stalo, Dupine?“

„Víc nevím, Monsieur le Préfet,“ odpověděl Dupin upřímně. Vždy si trochu vypomohl tím, že použil titul; prefektovo jméno nedokázal Dupin pořádně vyslovit ani po devíti letech.

„Kde jste teď?“

„Zrovna jedu po en sto sedmdesát šestce směrem na Saint-Brieuc, Monsieur le Préfet. Začal jsem vůz pronásledovat, ale bohužel,“ – nemohl to smlčet –, „jsem ho ztratil.“

„Vy jste ho ztratil? Jak je to možné?“

Dupin přejel do pravého pruhu a vyhlížel další výjezd. Jakkoli to pro něj bylo těžké, mohl nyní udělat pouze jedno: vrátit se zpátky.

„Sedím v hodně malém vozítku. Ve stosedmdesátce to vzdalo.“

„Co to má znamenat? Proč jedete v nějakém vozítku…?“

„To vám povím potom, Monsieur le Préfet. Nemám tu handsfree, musím se soustředit na řízení.“

„Dobře. Sejdeme se za chvilku. Já…“

Dupin ukončil hovor.

Zrovna chtěl telefon frustrovaně hodit na sedadlo spolujezdce, když zazvonil znovu.

Neznámé číslo.

„Ano?“

„Tadycommissaire Louane Huppertová.“ Naprosto věcný tón. „Vaše kolegyně ze semináře.“

Komisařka ze Saint-Malo.

„Slyším.“

„Jsem na místě činu, commissaire. Kde zrovna došlo k vraždě, kterou jste…“

„Je mrtvá?“

„Bohužel, Blanche Trouinová zemřela namístě. Jedna paní učitelka tvrdí, že jí těžce raněnou ženu svěřil do péče jistý komisař z Concarneau a…“

„Byla už po smrti, když dorazili záchranáři?“

Komisařka na otázku nereagovala.

„… a začal vražedkyni pronásledovat. Při tom došlo k nehodě dvou vozidel, svědkové mému kolegovi vypověděli, že to vypadalo jako scéna z nějakého filmu. Celá čtvrť je na nohou…“

„Už tedy víte, kdo je ta mrtvá?“

„Ano, to víme. A nejen to. – Známe také vražedkyni.“

Dupin to nemohl pochopit. „Vy víte, koho jsem zrovna pronásledoval v tmavomodrém Land Roveru na en sto sedmdesát šestce?“

„Vy jste co…?“

„Kdo je to?“

„Takže je pravda taky to s ,vypůjčenýmʻ vozem? Peugeotem dvě stě osmičkou?“

„Měl jsem reálnou šanci tu ženskou zadržet…“

Dupin musel samozřejmě prezentovat jako naprostou nutnost, že to auto zabavil. Hloupé bylo jen, že pro něj budou následky prekérnější, popíše-li příliš realisticky šanci ji dopadnout. „Jenže potom přece jenom frnkla. – Kdo je to?“

„Vy jste si ji nechal ujet?“

„Vůz, v kterém sedím, má maximální rychlost sto sedmdesát kilometrů v hodině. – Vy znáte jak oběť, tak vražedkyni?“

„Jela směrem na Saint-Brieuc, nebo do Normandie?“

„Saint-Brieuc.“

„Kde jste ji ztratil – přibližně?“

„U výjezdu na Quévert.“

„Fajn. – Oběť, Blanche Trouinová,“ vrátila se komisařka konečně k Dupinovým otázkám, „je známá šéfkuchařka, vlastní restaurant v Dinardu. Le Désir.  – Michelinská hvězda. – Věk čtyřicet čtyři let.“

„A pachatelka?“

„Lucille Trouinová.“

Dupin měl dojem, že se přeslechl.

„Cože?“

„Její sestra. – O dva roky mladší, rovněž šéfkuchařka, rovněž úspěšná. Její restaurant se nachází v Saint-Malo. Zatím žádná hvězda, ale má ji co nevidět dostat.“

Dupin chvíli mlčel. Celé to znělo příliš bláznivě. Mezitím sjel ze čtyřproudé dálnice.

„Víte, že jste neměl oprávnění udělat to, co jste udělal.“

Nebyla to řečnická otázka, nýbrž prosté konstatování faktu.

„Toho jsem si naprosto vědom.“ Nebylo od věci chovat se v téhle situaci zvlášť přátelsky. „Ale chtěl jsem pomoct. Ocitl jsem se tam náhodou a…,“ – přesně v té chvíli ho napadl jeden argument –, „… a nejde v našem semináři o zintenzivnění spolupráce? V tomhle duchu jsem taky chápal své jednání.“

Teď to přehnal.

„Už víte,“ změnil rychle téma, „co se na trhu stalo? Máte nějaké indicie, proč to sestra udělala?“

„Dupine.“ Žádný commissaire, žádný monsieur, nic. „Ráda bych vás požádala, abyste se neprodleně vrátil do tržnice. Ke stánku s kořením Blanche Trouinové. – Ať vás tam vidím za pár minut.“

„Stánek, před nímž se to stalo, patřil oběti?“

Komisařka už položila telefon.

Přesto vzhledem k jeho „neoprávněnému zásahu“ proběhl rozhovor do jisté míry mírně.

Dojel k velkému kruhovému objezdu – zdálo se, že jich tu jsou stovky – a zorientoval se. Musel se dostat co nejrychleji zpátky do Saint-Servanu.

Nejlépe bude, když zaparkuje tam, kde předtím stála uprchlice. Lucille Trouinová. Která pobodala svou starší sestru uprostřed rušné tržnice.

Co to jen bylo za případ? K vraždám s rodinným pozadím sice docházelo z čistě statistického hlediska nejčastěji. Jenže co se mezi oběma sestrami odehrálo? Jaká strašlivá tragédie se za tím skrývá?

Ani ne za deset minut odstavil Dupin vůz na náměstí u port de plaisance. Zcela nablízku stál předtím tmavomodrý Land Rover. Dupin předtím napočítal pět policejních vozů s modrými majáčky, které se proti němu řítily po výpadovce, aby se vydaly za mladší sestrou, třebaže se zdálo, že má nedostižný náskok.

Vzápětí spatřil haly tržnice.

Pomalu došel ke stánku s kořením. Vonělo to tam intenzivně po koriandru, zázvoru, kardamomu, kmínu, jakož i po jakémsi nadivoko namíchaném karí. Kolem byl přehrazený páskou velký prostor, trhovci museli opustit své stánky.

Na místě činu se shromáždil početný tým. Jistě tucet policistů, technici ze zajištění stop, záchranáři hned s dvěma sanitkami zaparkovanými přímo před vchodem, soudní lékař, který jako by poněkud ztraceně čekal vedle mrtvé. Úplně na kraji spatřil Dupin učitelku-zdravotnici s dcerou, starala se o ně policistka.

Komisařka Huppertová stála trochu stranou a rozmlouvala s jedním ze záchranářů. Byla dost vysoká, skoro tak vysoká jako Dupin, štíhlá, tmavě blond vlasy spletené do copu, velmi bystré zelené oči.

„Tak dobře. Odvezte mrtvolu do forenzní laboratoře.“

Záchranář přešel k soudnímu lékaři a Huppertová se obrátila k Dupinovi: „Forenzní technici tu vlastně nemají co na práci. Všechno už známe. Oběť. Příčinu smrti, okamžik smrti. Dokonce i vražedkyni. – Chybí už jenom,“ – vyjadřovala se naprosto klidně, věcně –, „motiv a uprchlá pachatelka. Každý věděl, že se sestry nemůžou vystát, ale…“ Odmlčela se a vážně se na Dupina zahleděla.

„Tak, Dupine, co jste viděl? Slyšel? – Co jste pochytil z toho, co se dělo?“

„Slyšel jsem jenom křik, hádku ani čin samotný jsem neviděl.“

Dupin stručně rekapituloval, co se stalo, od bolestných výkřiků až po pronásledování, nejprve pěšky a posléze autem. Komisařka mu bedlivě naslouchala.

„Tamhle si ji převzala ta zdravotnice,“ Dupin pokývl hlavou jejím směrem.

„Já vím. Neměla šanci jí pomoct. Když přijeli záchranáři, byla Blanche Trouinová už po smrti.“

S poslední slabikou zazvonil Dupinovi telefon. Rychle ho vytáhl z kapsy kalhot.

Nebyla to zrovna vhodná chvíle – ale volala Nolwennová.

„Okamžik. Hned se vrátím.“

Než komisařka Huppertová stihla něco říct, poodešel o několik kroků stranou. Ztišil hlas.

„Voláte dost nevhod…“

„To jste byl vy?“

„Co?“

„U té honičky na en sto sedmdesát šestce?“

„Já jenom…“

Patrně se to doslechla na interních policejních kanálech – po Land Roveru bylo vyhlášeno pátrání, mezitím o tom už věděli všichni policisté v Bretani.

„Nechal jste si ji ujet?“

Nolwennová komentovala Dupinovo jednání nezřídka kriticky – ale tahle otázka vyzněla nezvykle ostře.

„Můžu vám říct jenom jedno,“ pokračovala energicky, „jděte od toho pryč, Monsieur le Commissaire! Má to v kompetenci Saint-Malo. Stejně vědí vždycky všechno líp. Krom toho to u nich chodí docela jinak.“

Jeho báječná asistentka po něm nikdy nežádala, aby se stáhl z vyšetřování, zdálo se, že její obojaké city vůči Saint-Malo nabývají prapodivné rysy.

„Právě hovořím s komisařkou, Nolwennová. Na místě činu.“

„Nepleťte se do vyšetřování, Monsieur le Commissaire. Koledujete si o obrovský průšvih. Soustřeďte se na seminář a pak se jednoduše vraťte domů.“ Poněkud smířlivěji dodala: „Nebo se soustřeďte na kulinářské zážitky. Doprovodný program zahrnuje pár vynikajících večeří.“

„Musím tu pokračovat, Nolwennová.“

Chvilku počkal, než ukončil hovor, nechtěl být příkrý.

„Tak zatím, Monsieur le Commissaire.“

Dupin si zastrčil mobil zpátky do kapsy kalhot.

Nolwennová měla přirozeně pravdu. Průšvih, který si mohl vykoledovat svým vměšováním, mohl být značný. Když telefonoval, nenápadně se rozhlížel, zda snad někde nespatří světlemodrý papírový sáček se sýry, který tam předtím někde prostě odložil, ale nikde ho nezahlédl.

Vrátil se k Huppertové, která ho celou dobu pozorovala.

„Moje spolupracovnice z Concarneau…“

„Nolwennová.“

V Dupinově obličeji se objevil náznak hrdosti – jak se zdálo, Nolwennová si získala nefalšovanou proslulost v celé Bretani.

„Co jste to před chvílí řekla? Každý věděl, že se sestry nemohly vystát?“ zeptal se komisařky Dupin.

„Povězme, že spolu hodně soupeřily. A to i na veřejnosti. Byla to nepokrytá rivalita.“

„Muselo to být něco mnohem víc než obyčejná rivalita. Skoro všichni sourozenci spolu soutěží. Takhle dramatické vyhrocení situace muselo spustit něco závažného.“

„To rozhodně,“ prohlásila komisařka suše. Jako by tím chtěla říct, že jde o banální poznatek.

„Měly ty dvě rodiny? Vztahy, děti?“

„Obě byly bezdětné. Rodiče už nežijí. – Starší byla vdaná, za jejím manželem zakrátko pojedu. Mladší má trvalý vztah. Jejího životního druha navštívím hned potom. – A teď přivezte vůz, který jste si vypůjčil.“ Zdálo se, že komisařka chce odteď dál vyšetřovat sama. „K policejní škole, přesně, jak jste slíbil majiteli. A pak budeme pokračovat na učebně.“

Zdálo se, že to nemyslela provokativně. Přinejmenším chyběl ironický podtón.

„Semináře se bohužel už nemohu zúčastnit,“ řekla a odvrátila se od Dupina. „Je mi to moc líto.“

A při výzvě, aby se vrátil „na učebnu“, měl Dupin na jazyku peprný protest. Třebaže se to ovšem dalo stěží vydržet, vyšetřování byla záležitost komisařky ze Saint-Malo – ona se zbavila semináře, a on ho měl na krku dál.

V 15:15 vešel Dupin neochotně a odevzdaně do učebny B 12 v hlavní budově policejní školy, kde se konal seminář.

Bez komisařky Huppertové a hostitelské prefektky z Rennes jich tu bylo už pouze pět; komisařka z Morbihanu musela zrušit účast na poslední chvíli kvůli nehodě lodi, přitom právě na ni byl Dupin nejvíc zvědavý. Byla nástupkyní komisařky Sylvaine Roseové, která byla před rokem povýšena na prefektku departmentu Loire-Atlantique, který sice historicky patřil k Bretani, ale od ní ho odtrhla správní reforma v osmdesátých letech minulého století.

Nikdo neřekl jediné slovo k tomu, co se stalo, když Dupin dorazil, skupina se pustila okamžitě do práce. Dupin byl přidělen k nijak nesympaticky působícímu komisaři z Côtes d’Armor, jejich úkolem bylo sepsat na různobarevné kartičky v bodech návrhy na zlepšení spolupráce mezi departmenty. A navíc „optimalizační potenciály“ ve spolupráci mezi komisaři a prefekty. Dupin byl na rozpacích. Nemá navrhnout vůbec nic, nebo popsat připomínkami tucty kartiček? Beztak se mu myšlenky co chvíli ubíraly jiným směrem, vracel se stále znovu k otřesné vraždě. K oběma sestrám.

Držel svůj mobilní telefon pod stolem a vyhledával si na internetu informace o sestrách Trouinových a jejich restaurantech. Všechno to vypadalo nadmíru působivě; zdálo se, že především starší sestra Blanche, oběť, byla opravdová star. Když jí byla přede dvěma lety propůjčena michelinská hvězda, byla na nejlepší cestě přiřadit se ke skutečným Grands Chefs, kteří byli ve Francii stejně vážení a populární jako velcí umělci nebo rockové hvězdy – a mezi nimiž nebylo pořád ještě příliš mnoho žen. Počet zpráv a rozhovorů jak v národních, tak mezinárodních renomovaných novinách a časopisech byl úžasný. Četné byly rovněž články o mladší sestře, zdálo se, že Lucille Trouinová za starší Blanche příliš nezaostávala. Obě sestry zjevně inspiroval jejich otec, který byl rovněž šéfkuchařem, byť v obyčejném, ale velmi oblíbeném bistru. Byly citovány a komentovány jejich výroky – hlavně pak výroky Lucille Trouinové – v nichž obě sestry otevřeně mluvily o své rivalitě. Zdálo se, že se jí nijak netajily. Poté co byla starší sestře propůjčena michelinská hvězda, mladší na plná ústa prohlásila, že také co nevidět jednu dostane. V jednom interview Lucille Trouinová hovořila o „nespravedlivé výhodě“ své starší sestry, která mohla čerpat ze sbírky receptů, již zdědila po otci. Blanche, jak se zdálo, objevila svou kuchařskou vášeň už jako velmi mladá, zato Lucille až někdy v pětadvaceti letech. O otci toho Dupin mnoho nenašel. Kromě očividné rivality sester nenarazil na nic, co by mohlo přivodit tak brutální eskalaci v jejich vztahu. Samosebou také zjišťoval, zda je něco nového v pátrání po Lucille Trouinové. Zpráv o ní byla spousta, ale zatím se zdálo, že se po ní slehla zem.

První den semináře ukončil kouč „pozitivně motivujícími“ slovy v 17:15.

„No tak, Dupine, a teď nám konečně dopodrobna vyličte, co se stalo,“ vyzval komisaře jeho seminární partner, komisař Gaston Nedellec, když kouč odešel z místnosti – všichni zůstali zvědavě sedět. Dupin ochotně už poněkolikáté popsal, co se přihodilo. Potom se všichni rozešli.

Tým – všichni mluvili celou dobu jen o „týmu“ – se měl sejít v 18:30, tedy za několik minut, u Porte Saint-Louis na Starém Městě. Na úvod doprovodného programu byla připravena prohlídka města. Dupin přirozeně uvažoval o tom, že se ulije, ale pak si řekl, že by nebylo moudré chybět hned první večer.

Opozdil se o několik minut. Rychlým krokem došel k Jižní bráně, jedné z osmi mohutných bašt, jimiž bylo možné projít vysokými obrannými zdmi do Starého Města.

Od moře foukal silný vítr prosycený solí a jodem, bylo zřetelně vidět, jak prudké poryvy doslova bičují Atlantik a ženou před sebou obrovské vlny. Obloha byla i nadále bez poskvrnky modrá. Nalevo se táhlo od nároží městské hradby elegantním obloukem daleko směrem na Dinard až k ústí Rance masivní molo.

Hlavní sezona ještě nezačala, ale už nyní se sem sjížděli odevšad návštěvníci, Saint-Malo bylo celý rok oblíbeným cílem turistů, především těch, kteří tu pobývali jen krátce. Na molu se dalo snadno poznat, kdo je Bretonec a kdo pouhý host. Všude v Bretani bylo možné pozorovat stejnou hru. Ti, kdo ji neznali, se odvažovali až na samu špici mola, aby si vychutnali skvělý výhled na běsnící moře. A pak se to stalo: Hnány přílivem a bičujícím větrem tříštily se jednotlivé vlny o zdi tak prudce, že se přelévaly v divokých fontánách a obřích oblacích pěny přes molo. Přírodní divadlo, které připravovalo chodcům takříkajíc mořskou koupel. Ať už na sobě měli jakékoli oblečení, byli v tu ránu promočení až na spodní prádlo a ponožky. Dupin pozoroval pár, který vykřikl na celé kolo a v panice utíkal zpátky.

Komisař došel k městské bráně. Tým se už shromáždil v průchodu poněkud chráněném před větrem. Locmariaquer, který ve své bohatě zdobené uniformě vypadal nadmíru nabubřele, si neodpustil výtku.

„A znovu čekáme jen na vás, commissaire! – Tenhle milý monsieur tady,“ – ukázal na pomenšího chlapíka s útlými rameny, posledními zbytky vlasů a kulatými brýlemi, který měl na sobě ošuntělé tvídové sako –, „nás provede po městských hradbách. Proslulá tour de remparts. A přitom nám něco poví o Saint-Malo. Neboť…“

Jakási šlachovitá žena si významně odkašlala. Nepatřila k týmu a Dupin si jí dosud nevšiml. „Tohle je pan Étienne Monnier, v celé zemi uznávaný městský historik ze Saint-Malo,“ řekla vzápětí. Muž potvrdil její slova pokývnutím hlavy. „Dostane se nám té výsady, že nás osobně provede jednotlivými etapami historie našeho slavného města.“

„To je asistentka komisařky Huppertové,“ pošeptal Dupinovi do ucha komisař Nedellec. „Zastupuje naše hostitelky. Ostatně není nic nového, pokud jde o pátrání po Lucille Trouinové, už jsem se ptal. Tahle dáma by to věděla, řekl bych.“

Dupin přátelsky pokývl hlavou.

„Když už jsme tedy v plném počtu,“ pokračovala asistentka, „přejděme k programu dnešního večera. Po prohlídce města navštívíme Maison du Beurre Yvese Bordiera, světově proslulého a velmi uznávaného výrobce másla. Prohlédneme si výstavu věnovanou kulturním dějinám másla a pak povečeříme v jeho Bistro Autour du Beurre.“

Dupin pocítil palčivý hlad, báječný domácí snídaňový koláč ve Villa Saint Raphaël bylo jediné jeho dnešní jídlo. Přirozeně znal Bordierovo máslo. Jeho manufaktura byla legendární. A máslo představovalo pro Bretaň mnohem víc než jednu z nejdůležitějších potravin – bylo to cosi jako erbovní znamení.

„Ráda bych vás ujistila,“ – asistentka se sebevědomě na okamžik dramaticky odmlčela –, „že jsme připravili zdařilý, byť přiměřený rámcový program. A to především, to nechci nijak tajit, díky naší prefektce. Program, který vám přiblíží některé z našich neobyčejných atrakcí a vymožeností, zvláště pak kulinářských. Mám na mysli kuchařské umění několika nejvýznamnějších místních chefs  – významných nejen pro náš region, nýbrž pro celou Bretaň, ba pro celý náš národ. Ti všichni nám otevřou své gastronomické brány.“ Rozpačitě se zarazila, a pak pokračovala. „Vlastně všichni už ne, přirozeně. Gastronomická brána Blanche Trouinové se nám naneštěstí uzavřela jednou provždy. A rozhodli jsme se, že upustíme od návštěvy La Noblesse, restaurantu Lucille Trouinové.“ Bylo jí to očividně nepříjemné. „Ať jakkoli, kromě návštěv restaurantů se seznámíte také s dalšími specialitami Saint-Malo. Hodně z nich se nachází v Rue de l’Orme, kam se hned vydáme. Tak třeba japonsko-bretaňský restaurant Bertranda Larchera, kde budeme jíst zítra. – Ta ulička je něco jako kulinářské centrum města.“

Ať už se dalo o smysluplnosti semináře říct cokoli, doprovodný program byl působivý, to musel Dupin uznat – přinejmenším jeho gastronomická část.

„Heslo naší v mezinárodním měřítku brilantní kuchyně zní: Voyages et Aventures. Cesty a dobrodružství. Tak to hlásá šéf Saint Placide, kde budeme večeřet poslední den. Také v dějinách města šlo vždy znovu o cesty, o odvážná dobrodružství. O smělé činy a jejich úspěšné uskutečnění.“

Dupinovi se motto líbilo, vzdor přehnanému patosu. Hodilo se na celý život: cesty a dobrodružství, to bylo ono.

Dáma z komisařství se dala do pohybu.

„Jdeme. – Tudy. Vydáme se na obranné hradby. Teď budeme stoupat vzhůru!“

Strmé schody, spousta schodů. Dupin na ně vstoupil jako poslední.

„Nuže,“ ujal se slova sonorním hlasem, používaje ctihodný vědecký styl, historik, který kráčel spolu s asistentkou komisařky Huppertové v čele skupiny, „jedna poznámka k případu vraždy, kterým se právě všichni zabýváme: Myslím, že jste si všichni vědomi skutečnosti, že se to v dějinách lidstva jen hemží dramatickými spory mezi sourozenci, a to už od antiky.“

Při sdělení postrádajícím jakoukoli pointu se nakrátko zastavil.

„Tak, a nyní k vlastnímu syžetu,“ prohlásil a dal se opět do pohybu. „Na rozdíl od vnitřního města byla opevnění během druhé světové války ušetřena strašlivých škod. Hradby pocházejí částečně z dvanáctého století. Klasicistní rejdařské domy z osmnáctého století charakterizující obraz města…“ – rutinovaně ukázal pravou rukou směrem ke kostelu v centru – „byly všechny po válce znovu postavené věrně podle originálu. – Nikdy, ani jedenkrát nedokázal nepřítel v boji ztéct naše hradby! Saint-Malo se vždy ubránilo.“

Komisař Nedellec sestoupil na Dupinovu úroveň, dvě prefektky a Locmariaquer se přidali k čelní skupince.

„Chateaubriand, jeden z mnoha znamenitých synů města a nejobdivuhodnějších francouzských autorů vůbec, napsal, že Ville Close Saint-Malo, rozlohou ne větší než pařížská Tuilerijská zahrada, dalo světu více slavných osobností než mnoho jiných, mnohem větších měst.“

Bylo pozoruhodné, jak pevně zněl historikův hlas po tak náročném výstupu.

„Vedle korzárů, kteří vládli světovým mořím bezmála tři staletí, zde spatřili světlo světa slavní objevitelé, fyzikové, lékaři a spisovatelé. Třeba Jacques Cartier, který objevil Kanadu, zem, s níž máme dodnes nejužší svazky. Pierre Louis Moreau de Maupertuis, který prozkoumal Arktidu, René Duguay-Trouin, který dobyl Rio de Janeiro. – V Saint-Malo se setkává celý svět!“

„Trouin. – Stejné příjmení jako obě sestry,“ zamumlal komisař Nedellec.

Vystoupali na úžasně širokou zeď. Po obou stranách klesala strmě dolů, od propasti je dělila pouze ochranná kamenná zídka. Vítr tu hvízdal dvakrát pronikavěji než dole. Čistý osvěžující vítr.

„Ale,“ pronesl historik a vydal se po hradbě směrem k severu, „vezměme to od začátku. – Všechno to začalo osídlením Saint-Servanu, přesněji toho malého poloostrova Alet tamhle.“ Ukázal příslušným směrem. „Keltové tam založili v prvním století před Kristem velké shromaždiště, na němž Římané po dobytí Galie postavili malé město.“

Myslel doopravdy vážně, že to „vezme od začátku“.

Dupin ustoupil nenápadně o pár kroků stranou. Stačilo to, aby už téměř neslyšel vítr a nechal se chvíli unášet nádhernou vyhlídkou. Úchvatným světlem, barvami. Přirozeně předpokládal, že existuje dobrý důvod pro poetický název pobřežního pásu mezi mysem Fréhel a Cancale – „Smaragdové pobřeží“ –, ale neuměl si představit, že se tak dramaticky shoduje se skutečností. Moře doopravdy zářilo smaragdově, tajuplně a intenzivně. Blíž k břehu mělo světlejší odstíny, směrem k obzoru se táhly záhadné tmavé skvrny. Bylo rozbouřené, poseté korunami bělostné pěny – moutons, ovečkami, jak jim říkali Bretonci – které vytvářely strhující kontrast. Pod mohutnými hradbami se rozprostírala oslnivě bílá pláž, vlny, které se o ni rozbíjely, s sebou stále znovu splachovaly písek zpátky do bouřlivého vodního chaosu, takže se to všude nepokojně blyštělo a třpytilo, vypadalo to, jako by tam vířily myriády malých drahokamů. U pobřeží bylo vidět několik antracitových, hnědých a zelených ostrůvků, které vypadaly jako barevné impresionistické tečky. A na jednom větším ostrově se tyčila vzdorná, vlnami oblévaná pevnost, smělá tvrz. Na protějším břehu byl vidět Dinard, kde se vyjímalo několik přepychových vil. Pohledem bylo možné bloumat podél Dinardu dál na západ až k mysu Fréhel, který se majestátně zakusoval daleko do moře. Panorama, čarovné barvy, k tomu prudké poryvy větru a večerní slunce oplývající pořád ještě plnou silou našince přímo opájely.

Dupin sebou trhl a vydal se za skupinou.

Vystoupali po úzkém strmém schodišti na výše položenou plošinu s obdélníkovými trávníky a bronzovou sochou.

„Zde ostatně vidíte sochu před chvilkou zmíněného objevitele Kanady Jacquese Cartiera. Nyní se ale posuneme v historii o kus dál: V šestém století se sem z Walesu vydal mnich a misionář Maclou, jeden ze sedmi světců-zakladatelů Bretaně, a přistál na zmíněném poloostrově Alet…“

Bylo to kuriózní. Jen velmi úzká ulička se táhla mezi mohutnou zdí, po níž právě kráčeli, a úžasně vysokými obytnými domy – když se člověk odvrátil od moře, nahlížel lidem přímo do bytů, do obývacích pokojů, kuchyní a ložnic.

Dupina něco napadlo. Majitelka hotýlku Villa Saint-Raphaël, v němž nocoval, pochází ze Saint-Malo a jistě bude o obou sestrách něco vědět. Věděla také, kde se dá v Saint-Malo dobře najíst, a již včera poskytla Dupinovi tucet kulinářských tipů. Za jedním se v té chvíli neprodleně spontánně vydal, nacházel se ani ne deset minut chůze v malém přístavu v Saint-Servanu.

Dupin se zastavil a sáhl po mobilu, skupina šla dál. Vzápětí se střetl s Nedellekovým pohledem. Chvilku měl dojem, že viděl, jak komisař spiklenecky pomrkává. Hned nato se také Nedellec kousek vzdálil od skupiny.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Bretaňské speciality.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.