Iny Lorentz

DIE WANDERAPOTHEKERIN

Copyright © 2017 by Knaur Verlag. An Imprint of Verlagsgruppe Droemer Knaur gmbH & Co. KG, Munich

Alle Rechte vorbehalten

Jacket design © ZERO Werbeagentur, München

Jacket photo © Fine Pic, München /shutterstock

Translation © 2022 by Vítězslav Čížek

ISBN  978-80-249-4677-1

Osoby

Prolog

Bolland – hostinský v Gernsbachu

Schneidt, Alois – vandrovní apatykář z Katzhütte

Schneidt, Martin – vandrovní apatykář z Katzhütte

1. díl: Statečná dívka

Dieta – mladá žena

Görch – uhlíř

Kircher, Fritz – domkářský synek v Katzhütte

Just, Rumold – laborant v Königsee

Just, Tobias – syn Rumolda Justa

Justová, Magdalena – manželka Rumolda Justa

Ludwig Friedrich – kníže ze Schwarzburgu-Rudolstadtu

Schneidt, Alois – vandrovní apatykář z Katzhütte

Schneidt, Gerold – starší syn Johanny Schneidtové

Schneidt, Martin – pohřešovaný manžel Johanny Schneidtové

Schneidtová, Fiena – manželka Aloise Schneidta

Schneidtová, Johanna – bylinkářka v Katzhütte

Schneidtová, Klára – starší dcera Johanny Schneidtové

Schneidtová, Liebgard – mladší dcera Johanny Schneidtové

Schneidtová, Reglind – dcera Aloise a Fieny Schneidtových

von Beulwitz – první ministr knížete Ludwiga Friedricha

2. díl: Cesta

Gangolf – lovecký pomocník na Güssbergu

Just, Rumold – laborant v Königsee

Just, Tobias – syn Rumolda Justa

Justová, Magdalena – manželka Rumolda Justa

Schneidt, Alois – vandrovní apatykář z Katzhütte

Schneidtová, Klára – vandrovní apatykářka

von Güssberg, Benno – říšský hrabě

3. díl: Hon na čarodějnice

Gangolf – lovecký pomocník v Güssbergu

Just, Tobias – syn Rumolda Justa

Marta – poddaná na Güssbergu

Schneidt, Alois – vandrovní apatykář z Katzhütte

Schneidtová, Klára – vandrovní apatykářka

von Gontzau, Ernst Wilhelm – šlechtic

von Teck, Karl – dvorní myslivec hraběte Leinigena

4. díl: Jed

Anton – kuchtík na zámku Waldstein

Bertold – kuchař na zámku Waldstein

Emma – komorná hraběnky Griseldy von Waldstein

Just, Tobias – syn Rumolda Justa

mamzel – důvěrnice hraběnky Griseldy

Marta – Klářina společnice

Rita – kuchyňská pomocnice na zámku Waldstein

Schneidt, Alois – vandrovní apatykář z Katzhütte

Schneidtová, Klára – vandrovní apatykářka

Thomas – ochutnávač na zámku Waldstein

von Triberg, Ludwig – příbuzný hrabat z Waldsteinu

von Waldstein, Griselda – paní na zámku Waldstein

5. díl: Nebezpečné cesty

de Matthieux – francouzský poručík

de Thorné – francouzský plukovník

Héraud – francouzský dragoun

Just, Tobias – syn Rumolda Justa

Kuba Žluč – loupežník

Lena – selka

Marta – Klářina společnice

Maurice – francouzský dragoun

Schneidt, Alois – vandrovní apatykář z Katzhütte

Schneidtová, Klára – vandrovní apatykářka

Urte – stařena

Vobuch Petr – loupežník

6. díl: Poklad

Bolland – hostinský v Gernsbachu

Just, Rumold – laborant v Königsee

Just, Tobias – syn Rumolda Justa

Justová, Magdalena – manželka Rumolda Justa

Marta – Klářina společnice

Kircher, Fritz – domkářský synek v Katzhütte

Pulver – lékárník

Pulverová, Lisa – dcera lékárníka Pulvera

Schneidt, Alois – vandrovní apatykář z Katzhütte

Schneidt, Gerold – starší syn Johanny Schneidtové

Schneidtová, Fiena – manželka Aloise Schneidta

Schneidtová, Johanna – bylinkářka v Katzhütte

Schneidtová, Klára – starší dcera Johanny Schneidtové

Schneidtová, Reglind – dcera Aloise a Fieny Schneidtových

Jména abecedně

Anton – kuchtík na zámku Waldstein

Bertold – kuchař na zámku Waldstein

Bolland – hostinský v Gernsbachu

de Matthieux – francouzský poručík

de Thorné – francouzský plukovník

Dieta – mladá žena

Emma – komorná hraběnky von Waldstein

Gangolf – lovecký pomocník na hrabství Güssberg

Görch – uhlíř

Héraud – francouzský dragoun

Kircher, Fritz – domkářský synek v Katzhütte

Kuba Žluč – loupežník

Just, Rumold – laborant v Königsee

Just, Tobias – syn Rumolda Justa

Justová, Magdalena – manželka Rumolda Justa

Lena – selka

Ludwig Friedrich – kníže ze Schwarzburgu-Rudolstadtu

mamzel – důvěrnice hraběnky Griseldy

Marta – poddaná na Güssbergu, Klářina společnice

Maurice – francouzský dragoun

Pulver – lékárník

Pulverová, Lisa – dcera lékárníka Pulvera

Rita – kuchyňská pomocnice na zámku Waldstein

Schneidt, Alois – vandrovní apatykář z Katzhütte

Schneidt, Gerold – starší syn Johanny Schneidtové

Schneidt, Martin – pohřešovaný manžel Johanny Schneidtové

Schneidtová, Fiena – manželka Aloise Schneidta

Schneidtová, Johanna – bylinkářka v Katzhütte

Schneidtová, Klára – starší dcera Johanny Schneidtové

Schneidtová, Liebgard – mladší dcera Johanny Schneidtové

Schneidtová, Reglind – dcera Aloise a Fieny Schneidtových

Thomas – ochutnávač na zámku Waldstein

von Beulwitz – první ministr knížete Ludwiga Friedricha

von Gontzau, Ernst Wilhelm – šlechtic

von Güssberg, Benno – říšský hrabě

von Teck, Karl – dvorní myslivec hraběte Leinigena

von Triberg, Ludwig – příbuzný hrabat z Waldsteinu

von Waldstein, Griselda – paní na zámku Waldstein

Urte – stařena

Vobuch Petr – loupežník

PROLOG

Kain a Abel

1

U ohně rozdělaného pod korunou rozložitého dubu se hřáli dva muži. Jejich navzájem zcela totožné odění sestávalo z pevných bot, šedých punčoch, kožených kalhot ke kolenům a tmavého, až po lýtka sahajícího kabátce. Ten měli oba rozepnutý, takže odhaloval pohled na prostou plátěnou košili a modře vzorovaný šátek ovinutý kolem krku. Po boku prvního z pocestných ležel na zemi černý třírohák, na hlavě jeho souputníka spočíval široký klobouk z měkké plsti. Jeden i druhý už sice před časem dosáhli středního věku, ale tělesná zdatnost jim dosud dovolovala naložit na záda krosnu opatřenou popruhy a putovat s ní dlouhé míle od města k městu. Obě zavazadla teď stála kousek opodál a v překocení jim bránil provaz, který je poutal ke stromu.

Menší z mužů uchopil uprostřed rozhovoru úzký váleček uhnětený z tuhého těsta, omotal ho kolem klacku a napřáhl nad plameny. Jeho společník si odřízl plátek z notného kousku nasoleného masa a rovněž jej nabodl na ulomenou větev.

„Nedívej se na mě tak vyčítavě, Martine! Dostal jsem ho od jedné selky za trochu koňské masti,“ odpověděl na tázavý pohled svého bratra.

„Je to pěkný libový kousek. Takový ti žádná selka za lžíci koňské masti nedá,“ namítl Martin Schneidt s vlídnou káravostí.

Nesklidil než posměch. „Víš, bratře, i přemíra poctivosti může někdy škodit. Kdo táhne krajem s krosnou na zádech, potřebuje sílu. A pokud se dnes a denně odbývá hrstí mouky rozmíchané ve vodě, nemá ji kde brát. Tu a tam to prostě musíš proložit kusem šunky a pak ji v krčmě zapít džbánkem piva nebo pohárem vína.“

Martin nesouhlasně zavrtěl hlavou. „V tom mém chlebu není jenom mouka s vodou. Má v sobě i tuk a bylinky, ty ho hezky dochucují. Ale ten džbánek, ten si dopřeju i já. Zítra, až dorazíme do Gernsbachu, a tím i na konec naší štreky. To si dokonce pochutnám i na víně a dám si k němu ten dobrý eintopf, co se vaří u Bollanda. Tohle držím každoročně.“

Sklouzl očima k namotanému těstu, zda už je dost propečené, a pokračoval: „Jsem rád, že jsme se potkali už dneska, Aloisi. Takhle víme, že už tu cestu máme oba za sebou. Loni jsem na tebe musel čekat skoro dva týdny a dělal jsem si starosti kvůli Francouzům. Jejich vojáci pořád přecházejí Rýn a pustoší celé širé kraje. Už jsem se bál, žes jim padl do rukou.“

„Taky mě těší, že jsme zase spolu,“ odvětil Alois Schneidt. „Ve dvou se to přece jenom lépe táhne. A kromě toho si konečně můžeme popovídat. Právě proto jsem doufal, že tě zastihnu ještě před cílem, a v posledních dnech jsem kvůli tomu zrychlil krok.“

Martin udiveně pohlédl na staršího bratra. „Takže to byl záměr? Ale proč? Přece víš, že bych na tebe v Bollandově hospodě počkal.“

„Jistě!“ přisvědčil Alois a nervózně se rozhlédl. „Ale chtěl jsem si s tebou promluvit mezi čtyřma očima, bez dalších posluchačů.“

„Jako bychom měli před tímto světem nějaká tajemství!“ Martin se zasmál a znovu si zkontroloval chléb nad ohněm. Už se propekl, teď musel ještě trochu vychladnout, aby se dal jíst.

„My ale jedno tajemství máme, bratře! Tys už zapomněl?“ nadhodil Alois tlumeně.

„Tajemství? Já o žádném nevím.“

„Přemýšlej, Martine. Moc dobře přemýšlej! Bude to teď devatenáct roků. Otec právě zemřel a my převzali jeho štreku. Pamatuješ, jaká slota se tehdy jednoho dne rozpoutala? A jak jsme se před ní chtěli schovat pod strom a strnuli hrůzou, když ho vichřice vyvrátila?“ Alois, jehož hlas zněl nyní naléhavě, se přisunul k bratrovi.

Martinem to otřáslo. „Ó ano! Na to si vzpomínám moc dobře.“

„A jistě si vybavíš i ten zlatavý třpyt, co jsme pak ráno zahlédli mezi kořeny,“ navázal Alois vzrušeně.

„Na to nechci ani pomyslet,“ zašeptal bratr a udělal odmítavé gesto.

„Jenže tenkrát jsi mi to zlato pomohl vyzvednout a proti dělbě napůl jsi taky nic nenamítal. Nacpávali jsme si měšce, až byly větší než dětská hlavička! Málem jsme je ani neunesli.“ Aloisovi se při té vzpomínce rozzářily oči a objal bratra kolem ramen.

Martin se mu vymanil a třikrát se pokřižoval. „Byl to ďáblův poklad! Neměli jsme se ho ani dotknout.“

„Zlato je zlato. Nepatří ani Bohu, ani ďáblu,“ dostalo se mu hrubé odpovědi. „Tenkrát každopádně patřilo nám.“

„Neměli jsme na něj ani sáhnout“ trval Martin na svém a otřásl se. „Bylo prokleté! Sám ses o tom přesvědčil. Pár dnů po našem návratu ti tvá hodná žena porodila mrtvé dítě a krátce nato umřela sama. Potom sis v zimě zlomil nohu a zjara kvůli tomu nemohl vyrazit…“

„Nenatahuj to!“ přerušil ho Alois. „Manželka by zemřela tak jako tak a tu nohu bych si taky zlomil i bez toho. Naopak to zlato mě zachránilo před žebráckou holí. A dodneška mám vztek, že mě ten Lombarďan, co jsem mu ho prodal, odbyl tak zkrátka. Ale podruhé se mi to už nestane.“

Martin se drsně zasmál. „Žádné podruhé taky nebude! Nebo si snad myslíš, že se nám zas nějaký poklad namane? Třeba pod kořeny tady toho dubu?“

Martinův bratr zamlel čelistmi, až mu zuby zaskřípaly. Vytáhl klacek z ohně a zapíchl ho do země, aby si uvolnil ruce. Maso se z jedné strany připálilo.

„Krucinál!“ zaklel.

„Neměls tolik myslet na ten prokletý poklad a raději si hlídat jídlo,“ pokáral ho Marin, jenž opatrně okusoval svůj chléb, ale přece jen u toho párkrát poživačně začichal, protože mu vůně nasoleného pečeného masa stoupala do nosu.

Aloisovi to neuniklo a posměšně se ušklíbl. „Ovšemže voní líp než ten tvůj namotanej chleba. A nech si říct, že i líp chutná. Proč bychom si měli něco odpírat, jen aby pan laborant zbohatl ještě víc?“

„Proti panu Justovi nic neříkej! To je spořádaný muž. Kromě toho nám apatykářům u svých mastí, esencí a olejů zachovává pevné ceny. Záleží jenom na nás, kolik si vyděláme. Čím víc cestou utratíme, o to méně přineseme domů. Maso nemusí být každý den, třebaže chutná tak dobře, a pramenitá voda uhasí žízeň lépe než špatné pivo,“ poučil Martin bratra, jenž v jeho očích žil příliš hýřivě.

Alois protáhl obličej. „Možná tak ze štreky přineseš o pár tolarů víc, ale z toho stejně nezbohatneš.“

„K čemu je mi bohatství? Bůh mi požehnal dost,“ odtušil Martin. „Mám hodnou zdravou ženu, která to umí s bylinkami jako žádná jiná, čtyři vydařené děti a dobrý výdělek – i bez toho zatraceného pokladu!“

„Jo, tobě se to mluví!“ zavrčel Alois.

Zdálo se mu nepochopitelné, že bratrovi se daří všechno, na co jen sáhne, a téměř se užíral závistí. Jeho vlastní žena nedokázala zajistit ani jejich malé hospodářství, když on táhl krajem prodávat léky. Měl jedinou dceru, dívku ve věku Martinovy Kláry. Bratrova dcera však matce pomáhala, kde se jen dalo, kdežto Aloisova Reglind si obdobně jako jeho žena libovala v zahálce. Honem to pomyšlení zaplašil gestem prozrazujícím zlobu.

„Jestli chceš ty čtyři děti zaopatřit, nezbude ti než své soudy změnit!“ pokračoval. „Tvůj Gerold se ožení zase jenom s dcerou jiného vandrovního apatykáře a Klára si taky vezme manžela z naší branže – když ji potká štěstí. Jinak bude nádeničit stejně jako tvoje mladší děti. To já chci zetě, co se nemusí celé léto vláčet po kraji s těžkou krosnou na zádech – někoho, jako je třeba Tobias Just! Půjde v otcových šlépějích a taky z něj bude laborant, pro kterého pracuje hned několik palíren. Někoho takového si pro Reglind představuju.“

Martin se musel smát. „To s ní míříš hodně vysoko! Proč jí nenajdeš rovnou urozeného úředníka od rudolstadtského dvora?“

„Třeba to udělám!“ trumfoval ho bratr. „Za peníze dostaneš dneska všechno.“

„To abys začal urychleně šetřit, protože jedině tak se k nim dostaneš. Pokud vydáváš koňské masti a kapky proti kašli za maso a víno, brzy z toho bohatství nebudeš mít vůbec nic.“

V Martinově hlase se vedle hněvu na bratrovu lehkovážnost ozýval i posměch. On sám žil vždy střídmě, a dokonce se mu podařilo získat malý pozemek, na němž jeho žena obratnou rukou pěstovala byliny, které prodávali laborantu Justovi. Tím přicházely do domu i další peníze. Za bohatého se Martin prohlašovat nemohl, ale majetnějších lidí se v jeho rodišti moc nenašlo.

To si uvědomoval i Alois a přivádělo ho to k zlosti, protože navzdory zlatu, jež kdysi vlastnil, byl na tom nyní hůř než Martin. Tenkrát svůj podíl už krátce po návratu potají prodal jednomu Lombarďanovi, jenž táhl krajem a skupoval drahé kovy. A ten ho vzal pěkně na hůl. Aloisovi to však došlo až mnohem později a zlobil se, že svůj díl nenabídl tehdejšímu hraběti a dnes již knížeti Ludwigu Friedrichovi von Schwarzburg-Rudolstadt. Sice by se nevyhnul zaplacení daně, ale i tak by jeho zisk přesáhl sumu, kterou od toho gaunera dostal. Teď už byl výnos z prodeje dávno tentam a Alois si musel hledět, aby vyšel s výdělkem vandrovního apatykáře.

A třebaže jeho bratr musel živit čtyři děti, bude moci oběma dcerám opatřit bohatší ženichy než on té své jediné. Proto teď Alois při okusování masa dumal, kudy nasměrovat další hovor tak, aby tím svůj osud obrátil k lepšímu.

„Před pár lety jsi mi povídal, že svůj díl pokladu pořád máš.“

Martin si chtěl právě vsunout do úst kousek chleba, ustrnul však v pohybu a udiveně se na bratra podíval. „Naštěstí jsem na něj nemusel sáhnout. Vedlo se mi dobře i bez něj.“

„Když ho nepotřebuješ, tak mi ho přece můžeš dát – nebo aspoň část!“ nadhodil Alois a natáhl pravou ruku, jako by čekal, že mu do ní bratr na místě nasype zlaté mince.

„Pomátl ses?“ vykřikl Martin zděšeně. „Říkal jsem přece, že to zlato je prokleté! Kdo ho chce použít, jenom si přivodí neštěstí. Vzpomeň na svou první ženu! Ta byla mnohem pilnější a čistotnější než Fiena, kterou sis vzal potom. Vedla tvoje hospodářství dobře a mohls sklízet z vlastní půdy. Dnes už tomu tak není. Kromě toho by tvá žena měla na dceru lépe dohlížet! Její bezúhonnost není tak úplně bez poskvrnky.“

„Tohle odvoláš, Martine! Reglind určitě není horší než tvoje Klára. S radostí se za ní ohlédne nejeden z těch mladých pánů, kteří cválají krajem. Ta svou počestnost určitě neprodá lehkomyslně pod cenou!“ odsekl Alois rozhněvaně.

K jeho zlosti však v bratrových slovech vězelo zrníčko pravdy. Vskutku se totiž od dcery mohl nadít, že bude kvůli pěknému dárku následovat do tajného místečka některého z mladíků od rudolstadtského dvora, kteří příležitostně lovili v okolí vesnice. Ostatně i proto ji chtěl co nejdříve provdat. Jako zeť mu tanul na mysli Tobias Just, syn laboranta, jehož léky s bratrem roznášeli lidem. Jenže aby pro Tobiasova otce Rumolda Justa přicházela Reglind jako snacha vůbec v úvahu, muselo by její věno obnášet mnohem víc, než kolik Alois dokáže dát dohromady. I to byl jeden z důvodů, proč si bratra vyčíhal a odchytil těsně před cílem jejich pouti.

„Nemluvíme o našich dcerách, ale o tom pokladu, který jsme tenkrát našli. Ty svůj díl nepotřebuješ, a tak mi z něho můžeš půlku dát,“ řekl důrazně.

„Nikdy! To zlato je prokleté! Nikdo se ho nesmí ani dotknout.“ Z Martinova pohledu bylo patrné, že v tomto bodě neustoupí.

„Jsme přece bratři a musíme stát při sobě, když nastane nouze,“ zapřísahal ho Alois.

„Až budeš potřebovat mouku, zeleninu nebo pomoct něco opravit, rád zaskočím. Ale zlato zůstane tam, kde je!“

„A kde je?“ vyhrkl Alois Schneidt chamtivě.

„Na bezpečném místě, které znám jenom já sám.“

„Jenom ty? Tomu nevěřím. A co se stane, kdyby ses nevrátil ze štreky? Kvůli nemoci, nebo dokonce umřel?“ páčil z něho Alois dál.

„Jenom já to vím!“

Bratrův hlas zněl sice neochvějně, nicméně Alois i tak vytušil, že to není celá pravda. „Ale tvoje žena to přece musí vědět taky.“

„Už o tom nechci nic slyšet! Navíc se snesla noc a já chci konečně spát.“ Martin přiložil na táborák pár kusů dřeva, aby nevyhasl, a zadíval se na hvězdy prosvítající mezi korunami stromů.

Alois pochopil, že dnes večer už ničeho nedosáhne, a naoko to vzdal. „Asi máš pravdu, bratře! Já ještě zajdu k prameni, to maso bylo pekelně slané.“

„Měl sis ho napřed omýt!“ Martin byl z obou bratrů ten mladší a také prostomyslnější, ale dobře rozmýšlel, co učiní. Staršího Aloise jeho napomenutí zlobila v neposlední řadě i proto, že se často trefovala do černého.

S otráveným obličejem odešel k nedalekému prameni a pil. Žízeň sice uhasil, ale slanou pachuť voda nespláchla.

„Džbán piva by mi šmakoval líp,“ zavrčel na zpáteční cestě k ohništi.

Bratr si mezitím nachystal lůžko z větví a listí a svlékal si kabát, že se jím přikryje.

„Dobrou noc, Aloisi,“ popřál bratrovi, když se ukládal.

„Dobrou,“ zaznělo nevrle z druhé strany.

Alois se teď také poohlížel po nějakých větvičkách a listí na podestlání, ale nenašel jich tolik, kolik by chtěl. Proto si v duchu zanadával na bratra, který si ustlal už před ním.

„To mi toho moc nezbylo,“ zavrčel si pro sebe.

Martin toho dne ušel s krosnou na zádech veliký kus cesty a byl náležitě vyčerpaný. Už usínal, když zaslechl bratrův hlas, a jeho slovům proto nerozuměl. A tak jen s námahou zvedl hlavu. „Tys něco zaslechl? Že by medvěda? Nebo lupiče? Taky to můžou být drancující vojáci.“

Před tím vším se člověk musí chránit, pokud nocuje pod širým nebem.

Alois zavrtěl hlavou. „Ne, nic jsem neslyšel. Spi už konečně!“

„Asi bychom měli střídavě držet stráž,“ navrhl Martin.

„Ještě něco? Medvěda v tomhle kraji nespatřili už po kolik generací, a co se týče loupežníků, ti si sem taky netroufnou. Tady téhle sebrance hážou smyčku kolem krku velice rychle! A Francouzi táhnou radši po lepších silnicích, ne po takové mizerné lesní stezce!“

Alois Schneidt se krátce zasmál a rovněž ulehl. Na rozdíl od bratra si nechal kabát oblečený a listí navršil na sebe.

Musel si však ještě jednou přestlat, protože ho do zad tlačil kořen. Sice se mu teď leželo pohodlněji, ale spánek se nedostavoval. Pořád musel myslet na poklad, který našli před mnoha lety. Sáhl do měšce a vylovil poslední minci, jež mu z nálezu zůstala, a prohlížel si ji ve světle ohníčku. Vypadala úplně jinak než dnešní peníze. Nebyla větší než nehet u malíčku, boulila se jako mistička a pouze na jedné straně měla neznámý znak.

Jak tu minci hladil palcem, znovu v něm vyvřel hněv na toho potulného obchodníka s ušlechtilými kovy, od něhož se nechal podvést. Dnes je ovšem o pěkných pár let starší a o mnoho zkušenější a už se mu to nestane.

„Když mi Martin dá polovinu svého pokladu, budeme bohatí oba.“ Alois se otřepal leknutím z vlastního hlasu.

Znal bratra dost dobře na to, aby věděl, jak dokáže být urputný. Jenže on ty peníze nutně potřeboval, a bohužel nejen proto, aby provdal dceru. Dlužil obchodníkům v Königsee, a dokonce i v Rudolstadtu. Všichni ho tvrdošíjně upomínali o zaplacení. Kdyby je měl všechny uspokojit, musel by letos vydělat třikrát víc než obvykle, a to se mu ani při sebeúspornějším způsobu života nemůže nikdy podařit.

„Zítra si s Martinem promluvím ještě jednou. Musí povolit! Je to koneckonců můj bratr a nemůže chtít, abych skončil ve vězení pro dlužníky.“ Opět své myšlenky vyslovil nahlas a napjatě při tom pohlédl k Martinovu loži.

Ale bratr spal tvrdě. Žádný div, pomyslel si Alois závistivě. Jeho přece nesužují starosti tolik jako mě.

2

Začalo svítat a žádný medvěd, loupežník nebo francouzský voják se do rána neukázali. Alois Schneidt zůstal večer dlouho vzhůru, a proto dosud spal. Jeho bratr už byl na nohou, očistil si oblečení od listí a umyl se v potoce. Martinovo přemítání zprvu platilo každoroční pouti, v jejíž zakončení doufal tento večer. Potom se mu myšlenky stočily k rodině, s níž se shledá nejpozději za tři týdny. Předtím však musí s Aloisem nabízet zbylé léky na trhu v Gernsbachu. Pak mohou oba konečně chvátat domů.

Martin Schneidt si s úsměvem na rtech představoval, jak jeho žena Johanna touto dobou již stojí u plotny a vaří ranní polévku. Klára jí bude pomáhat, dělá to vždycky. Gerold zatím krmí dvě kozy a prase, malá Liebgard slepice. Devítiletý Albert s největší pravděpodobností zase potajmu utekl dívat se na dělníky spěchající do práce v tavírně mědi. Martin Schneidt viděl v duchu všech pět členů své rodiny natolik živě, až z toho roztouženě vzdychl. Nato se podíval do slunce, které se už vyhouplo kousek nad obzor, a vzbudil bratra.

„Hej, Aloisi! Vstávat! Jinak přijdeme do Gernsbachu v noci a zůstaneme stát před zavřenými branami. Chceš si přece ještě dneska dát ten pohár vína v Bollandově hospodě.“

Alois se mátořil a mhouřil oči. Jeho mysl se dosud nacházela v zajetí snu, v němž objevil veliký hliněný hrnec plný tolarů. Teď zakoušel zklamání, protože ty peníze se ukázaly jako pouhý klam.

„Však my se do cíle dostaneme,“ odpověděl rozmrzele. Pak si uvědomil, že chce-li u bratra uspět, nesmí si ho pohněvat. „Jistěže si chci dát pohár vína a připít si s tebou, že jsme s Boží pomocí zvládli naši štreku i letos.“

„Tak na to si připiju rád!“ odvětil Martin zvesela. „Mimochodem, příští rok budeme tři. Chci s sebou totiž vzít Gerolda. Chlapci je osmnáct a musí se naučit, jak se stát dobrým vandrovním apatykářem.“

„Tak to vyděláš ještě víc, protože ve dvou unesete větší náklad než já sám,“ namítl Alois závistivě.

„Musíš najít Reglind dobrého muže a pak taky vyrazíte ve dvou. Jeho knížecí Jasnost určitě udělí obchodní privilegium i tvému zeťovi,“ navrhl Martin.

„Kdybys měl rozum, tak už se nikdo z nás rok co rok letním vedrem ani deštěm vláčet nemusí,“ prohlásil Alois naléhavě. „Sami bychom mohli být laboranty a posílat s krosnou do světa ty druhé. To tvoje schované zlato by nám k tomu dopomohlo.“

„Co ty si všechno nenamlouváš!“ zvolal Martin s neradostným smíchem. „Když si budeš chtít zařídit laboratoř, nejvyšší úředník z Königsee se tě ze všeho nejdřív zeptá, odkud to zlato máme. A kdybychom přiznali, že jsme našli poklad, a to by ani jinak nešlo, bude kníže žádat svůj podíl. Totéž i farář a úředník. Nám samotným by toho moc nezbylo a stejně bychom museli dál táhnout krajem jako apatykáři.“

„Stačí to navléknout trochu šikovněji a může to být jinak,“ namítl bratr. „O pokladu nemusí nikdo vědět. Jednoduše ty zlaté mističky prodáme někde jinde.“

„A nezbude nám než vyplatit zase tamní vrchnost! Ne, bratře, můj podíl zůstane tam, kde je. Vždyť jsem viděl, jak to s tebou dopadlo. I když jsi z nás dvou starší a zdědils po otci dům a pole, máš toho dnes méně než já – i přes ten svůj poklad. Já ti říkám, že to zlato je prokleté! Tvoje první žena zemřela stejně jako syn, kterého předtím porodila. To by se nestalo, kdybys to ďábelské zlato nevzal a neutratil.“

„Kvůli tomu to nebylo!“ Alois Schneidt už z neoblomného bratra pomalu rudl vzteky. Zatímco si snídající Martin vkládal do úst kousek včerejšího chleba, popadl ho Alois za ramena.

„Jestli se toho zlata bojíš, tak mi ho dej všechno! Já z něj strach nemám.“

„To zlato tě s konečnou platností uvrhne do neštěstí. A to já nepřipustím!“ Martin Schneidt se škubnutím vymanil ze sevření, naložil si krosnu na záda a uchopil hůl s železným bodcem, o niž se v chůzi opíral. „Osvoboď se od démona, který tě posedl, a budeš žít šťastně!“ poradil ještě bratrovi a obrátil se na cestu.

Alois za ním civěl a svíral ruce v pěst. „Jen se nedělej tak svatým, ty zákeřníku! Chceš to zlato mít jenom pro sebe,“ zamumlal.

Na okamžik se ho zmocnila myšlenka, že na poklad vlastně nemá žádný nárok. Šlo koneckonců o bratrův podíl, neboť se tenkrát rozdělili napůl. Potom se však rozpomněl, že příslušný nález učinil vlastně on. Tohle Martinovi jistě uniklo. To pomyšlení Aloise rozčílilo ještě víc. Vztekle popadl krosnu, hodil ji na ramena a chvátal za bratrem.

Dohonil ho až za notnou chvíli. Ale sotva znovu spustil o zlatě, bratr se na něho podíval a zavrtěl hlavou: „Měl by sis otřepat listí. Visí ti i na klobouku!“

„Dej mi s tím pitomým listím pokoj!“ rozkřikl se. „Já vidím jediné, a sice že mě chceš nechat na holičkách. Já to zlato prostě potřebuju! Copak to nechápeš? Ty pro něj žádné využití nemáš, sám to ostatně říkáš.“

„Uklidni se, Aloisi, a v klidu přemýšlej. Potom snad pochopíš, že to zlato přináší jenom neštěstí.“

Jenže Alois bratrova slova nebral v potaz. „Já ho musím mít!“ zařval. „A ty mi ho musíš dát! Koneckonců jsem z nás ten starší!“

„Ale bohužel ne moudřejší,“ odpověděl Martin, v té chvíli už rovněž rozhněvaný. „Abys věděl, pomalu začínám litovat, že jsme se tu včera potkali. Jestli nepřijdeš k rozumu, nastoupím cestu domů sám a napřesrok udělám první poslední, abych tě na štrece nepotkal.“

Každé z těch slov zasáhlo Aloise Schneidta jako úder kladivem. Pronikavě vykřikl, shodil krosnu a nedbale ji nechal povalovat na zemi. Nato popadl bratra za límec kabátu. „Dáš mi to zlato, nebo…“

„Nebo co?“ zasípal Martin a snažil se vysvobodit. S těžkým nákladem na zádech to však moc dobře nešlo, takže proti soupeři nic nezmohl.

„Pověz mi, kam jsi ten poklad schoval! Tak už mluv…“ Alois Schneidt bratrem zacloumal. Ten se ohnal, a tak ho Alois popadl za krk.

„To zlato je moje!“ ječel, ruce v čím dál pevnějším sevření. „To já tenkrát navrhl, ať se utáboříme pod tím stromem! To já našel ten rozbitý džbán se zlaťáky! Tudíž jsem ti nic dávat nemusel! Nemáš právo mi něco upírat!“

Martin cítil, jak se mu nedostává dechu. Bože, on mě ještě uškrtí, blesklo mu hlavou. Začal se bránit, ale krosna se mu svezla z ramen na paže a překážela mu teď ještě víc. Zoufale, leč marně se pokoušel vyvléknout z řemenů.

„Aloisi, jsme přece bratři!“ vypravil ze sebe z posledních sil. Vzápětí se mu zatmělo před očima.

„Ano, jsme bratři! Jenže tys na to zapomněl, ty hajzle! Devatenáct let jsi mi upíral můj poklad. Ale ten je teď můj, můj, můj!“ Alois se Martinovi posupně vysmíval do tváře a teprve po chvíli pochopil, že se bratr nehýbá. V úleku ho pustil, obhlédl stopy, jež rdoušení zanechalo na protivníkově krku, a zmateně zavrtěl hlavou.

„Martine, co je s tebou?“

Bratr neodpovídal. Namísto toho se pod tíhou krosny zhroutil dozadu a zůstal nehybně ležet na zemi. Alois až po chvíli pochopil, že ho zabil. Zmocnilo se ho zděšení a chvatně se rozhlížel kolem. Nicméně se dosud nacházel v lese a široko daleko nebylo vidět živáčka.

Co nejrychleji odvlekl tělo do křoví, obě krosny schoval opodál cesty a usedl k nim do mechu. Myšlenky mu vířily v zběsilém tanci.

„Zavraždil jsem bratra! Jsem Kain! Kain! Kain!“ znělo mu opakovaně v uších. Zároveň ho popadl strach, že ho odhalí jako sprostého vraha, odsoudí a popraví.

„Loupežníci jsou v tomhle horském lese odjakživa. A divá zvěř taky. Těm všem mohl Martin padnout za oběť. Jen ho nikdo nesmí najít moc brzy,“ slyšel říkat sám sebe.

Rozhodně nemůže mrtvolu nechat ležet tak blízko stezky, po níž chodí většinou vandrovníci a obchodníci s nůší. Musí ji ukrýt někam dál do lesa, a to urychleně, než půjde někdo kolem. Srdce mu bušilo až v krku, ale vzpamatoval se, a už táhl mrtvého hlouběji do lesního porostu. Asi po dvou stech krocích dospěl k proláklině zarostlé křovím a vydechl úlevou. Hodí-li tělo do ní, hned tak ho někdo nenajde.

Už už se to chystal provést, když se náhle zarazil. Bratr byl šetrný muž a jistě mu v kapse cinkají mince. Má snad připustit, aby se obohatil ten, kdo ho najde? A vůbec, kdyby se pak u Martina našly peníze, těžko kdo uvěří, že ho zavraždili loupežníci.

„To už si je radši vezmu sám,“ pronesl Alois nahlas a zděsil se vlastního hlasu.

Vzchopil se a prohledal nebožtíkovo ošacení. Peněženku našel hned, ale připadala mu moc hubená. Proto svlékl bratra donaha a kýžené odměny se mu vskutku dostalo, neboť pod jeho košilí objevil mnohem větší měšec s penězi. Nakoukl dovnitř a navzdory napjatým nervům opět úlevně vydechl. Obsah měšce mu v Königsee i Rudolstadtu umožní zapravit aspoň ty nejnaléhavější ze všech dluhů. Na bratrovu rodinu, které ty peníze vlastně náležely, myšlenkami neplýtval. Ta má přece k dobru ještě půl pokladu.

„Musím švagrovou přimět, aby mi to zlato vydala,“ zamumlal. Rázem si ovšem uvědomil, že to nebude tak jednoduché. Johanna skoro ve všem poslouchala svého nejstaršího syna. A s tím si Alois dvakrát nerozuměl.

„U Gerolda taky nepochodím. Zatraceně! Sotva z cesty odvalím jeden balvan, už mám před sebou další!“ zaláteřil a svrhl mrtvolu ze srázu.

Otřepal se, jako by ze sebe chtěl setřást vinu. Potom se vrátil ke krosnám, Martinovu vyprázdnil od zbylých drahých mastí a elixírů a přemístil je do té své. Všechno to výhodně prodá na trhu v Gernsbachu. Bratrovo zavazadlo odnesl k proláklině a shodil ho za ním. Potom si očistil a urovnal šaty, jako kdyby vykonal dobrou práci, vyčesal si z vlasů poslední listí a vrátil se na stezku, která ho dovede do Gernsbachu.

Cestou si ještě povšiml, že se v mechu válí Martinův klobouk. Už se mu nechtělo vracet k průrvě, a tak ho odhodil hluboko do lesa. Mezitím nabyl vnitřního klidu, takže si mohl naložit krosnu na záda a pokračovat dál. Myslel u toho na onu poslední duhovku z pokladu, již nosil v kapse, a uvažoval, jak by všechno zlato dostal do svých rukou.

Bylo mu jasné, že snadné to nebude. Když teď ale může bratrovými penězi zaplatit ty nejtíživější z dluhů, času na ukutí nějakého plánu mu zbude ještě dost. Synovec příští rok určitě převezme otcovu štreku, a pokud si švagrová do té doby nedá říct, promluví si cestou s ním. Jestliže na jeho návrh přistoupí, bude dobře. A jestli ne…

Při této myšlence zabloudil pohledem k místům, kde nyní spočíval jeho mrtvý bratr, a obličej mu zkřivila hrozivá grimasa.

3

Teprve někdy v půli cesty do Gernsbachu si Alois Schneidt náhle uvědomil, že tam přece proboha nemůže přijít ze směru ukazujícího k místu činu. Proto se v jednom odlehlejším koutě lesa zanořil do porostu a začal se jím prodírat, aby se dostal na jinou silnici. S tímhle plánem se však pojila nutnost strávit ještě jednu noc pod širým nebem.

Když pak večer našel vhodné tábořiště, neodvážil se rozdělat oheň. Nasolené maso si jenom opláchl v potoce a snědl ho zasyrova. A třebaže toho dne až dosud nic nejedl, hlad vlastně ani nepociťoval. Před očima mu znovu a znovu vyvstával bratrův zděšený výraz a jeho žalující pohled.

„Může si za to sám! Kdyby se podvolil, nestalo by se to,“ ospravedlňoval se. Přesto ho v noci mučily zběsilé sny, v nichž se mu Martin zjevoval jako bledý duch a nazýval ho Kainem.

Nadcházející úsvit veškeré výčitky zaplašil. Snídani Alois po včerejšku vynechal i dnes, ačkoli něco by se do něho jistě vešlo. Rozhodl se však hladovět, dokud nedorazí do Bollandova hostince. O to více se věnoval očistě oděvu. Toho rána mu na kabátci neulpěl jediný lísteček. Také vlasy si upravil, prohrábnuv je párkrát prsty.

K silnici dospěl po dvou hodinách chůze, a když se vynořil z lesa, naštěstí se po ní zrovna nikdo neubíral. Konečně mohl přidat do kroku a krátce po poledni dorazil k městské bráně. Strážní ho znali a vpustili do města bez kontroly. Zakrátko se před ním vynořil Bollandův hostinec. Apatykář urychleně vešel dovnitř.

Hostinský ho viděl přicházet a pozdravil ho. „Letos jsi tu výjimečně dřív než tvůj bratr, Schneidte!“

„Cože? Martin tu ještě není?“

Pronesl to drsným, nepřirozeným hlasem, což si sám uvědomil, a proto si honem odkašlal a udiveně zavrtěl hlavou. „No to se podívejme. Měl jsem za to, že zpoždění mám já, takže bratr tu už dávno čeká. No nic, nalej mi konvici vína, a jestli máš něco k jídlu, tak mi to taky přines. Vláčím s sebou strašný hlad!“

Teď už mu hlas zněl zase normálně. Alois se usadil, a když před něj hostinský postavil číši, rovnou ji uchopil, způli vyprázdnil, načež ji odložil na stůl.

„Tak to mi sedlo, Bollande! Na ten tvůj první pohár se pokaždé těším. Teď už tu chybí jen Martin. Jakmile dorazí, hned si připijeme na další rok s dobrými obchody.“

„No a? Udělals letos dobré obchody?“ vyzvídal hostinský. „Pro mě by to nebylo táhnout se s těžkou nůší na zádech desítky mil po kraji.“

„S krosnou, Bollande! Říká se tomu krosna! Nůše je jenom lepší koš, který vláčí na zádech obyčejný hauzírník. Můj bratr a já jsme vandrovní apatykáři – nebo taky Königseeští, jak nás lidé nazývají. Prodáváme léky a tinktury, které zabraňují nemocem nebo je vyhánějí. Co se týče obchodů, určitě by kvetly lépe, kdyby Francouzi nezpustošili takové lány země.“

Alois se nutil tvářit, jako by byl na svou živnost pyšný. Ale v jádru byl jenom potulný podomní obchodník, který musel svoje zboží roznášet lidem. Lépe řečeno ženám. Staré léčebné prostředky, které se vyráběly v jeho vlasti, dovedly většinou nejlépe ocenit ženské.

„Tak už se nezlob, Schneidte. Já to nemyslel zle. Krom toho máte před sebou ještě trh v Gernsbachu. Tady určitě prodáte všechno, co vám zbylo, a já taky potřebuju pár věcí. V herberku jeden onemocní snadno, a tak je dobře mít po ruce nějaký lék.“

„Udělám ti dobrou cenu,“ slíbil Alois navenek usmířen. „Nejdřív mi ale přines něco k jídlu! Žaludek se mi propadl až ke kolenům. Měl jsem strach, že už bych to sem dnes nestihl, tak jsem se radši nikde nestavoval. Vědět, že se letos omešká Martin, samozřejmě bych tolik nespěchal. Nu což, přesto jsem rád, že jsem tady, protože tvojí pečínce se žádná jiná nevyrovná!“

Hostinský se polichoceně usmál a ukázal ke dveřím do kuchyně. „Dneska můžeš dostat něco naprosto mimořádného. Nocovalo tu totiž několik pánů, kteří za každou cenu chtěli k obědu podsvinče. Trochu masa ještě zbylo. S kusem chleba a mým vínem ti určitě bude znamenitě chutnat!“

Alois Schneidt shledal, že si drahou pečínku může dovolit. „Sem s ní!“ zvolal. „Ale Martinovi to neříkej, je strašně šetrný a vynadal by mi. Ale od toho jsme přece lidi, abychom si občas dopřáli nějaké to potěšeníčko, no ne?“

„Moje řeč,“ prohlásil hospodský a odebral se do kuchyně vyřídit objednávku.

Z Aloisovy tváře se vytratilo přehrávané veselí a vystřídala ho utrápená grimasa. Hostinský se vzápětí vrátil s dřevěným talířem v ruce a věnoval hostovi udivený pohled. „Co je to s tebou, Schneidte? Vyšlapal sis puchýře nebo co, že se tváříš tak žalostně?“

„Dělám si zkrátka starost o bratra. V posledních deseti letech sem přece vždycky dorazil jako první. Jen aby se mu něco nepřihodilo! Jeden pořád slyší o lupičích a divé zvěři. A nesmíme zapomínat ani na Francouze. Zpod jejich čepele už taky odskočila leckterá hlava.“

Hostinský se burácivě zasmál. „Panebože, ty se bojíš jako nějaká holka, Schneidte. Přitom seš kus chlapa, který by si poradil i s medvědem. Tvůj bratr není o nic slabší než ty, a co se vojáků čtrnáctého Ludvíka týče, letos vedou polní tažení úplně jinudy. Proč by se mu mělo něco stát? Prosím tě! V tomhle kraji? Jez a pij, ať se ti zklidní útroby. Do večera, přinejhorším zítra ráno bude Martin tady a za to tvé strachování se ti leda tak vysměje.“

Alois přikývl, jako by chtěl s hostinským souhlasit, načež uchopil nůž a začal krájet pečínku na malé kousky. Když vložil do úst první sousto a rozžvýkal ho, řekl si, že to podsvinče byla dobrá volba. Maso chutnalo výtečně a jemu se s jídlem vracel vnitřní klid. Co se stalo, nemohl už vrátit zpět, a tak musel hledět, aby z toho vyzískal co nejvíc. To ovšem znamenalo utkat se s bratrovým synem Geroldem. A ten bude na rozdíl od svého otce určitě slabší soupeř.

Na okamžik pomyslel na Kláru, bratrovu nejstarší dceru. Byla stejně stará jako jeho Reglind a leckdo ji měl za tu hezčí z obou sestřenic. Především ale zdědila po otci dubovou palici a pravděpodobně bude matku odrazovat od vydání pokladu ještě vehementněji než její bratr.

„Jestli se Klára spojí s Geroldem, budu to mít proti nim těžké. Ale až se mnou ten kluk příští rok vyrazí na štreku, už bude celá věc vypadat jinak. Ať se stane cokoli – zlato bude brzy moje!“

V příštím okamžiku si uvědomil, že své nejtajnější myšlenky opět vyřkl nahlas, a zděšeně se rozhlédl. Ale v celé jizbě nikdo jiný nebyl, neb hostinský se vrátil do kuchyně a další hosté se dostaví teprve večer.

Zhluboka se nadechl, aby mu odlehla úzkost v prsou, a dál se věnoval svému podsvinčeti. Jen co vztáhne ruku na bratrovo zlato, bude moci takhle hodovat každý den, pomyslel si a nalil si do poháru víno ze džbánu, který před něj prve postavil hostinský.

PRVNÍ DÍL

Statečná dívka

1

Kláru hluboce prostupovalo matčino zoufalství a ráda by jí nějak pomohla. Při drtivosti neštěstí, které se na ně sneslo, však měla co dělat, aby se sama nezhroutila, takže jen bezmocně civěla do zachmuřené tváře svého strýce. Stál tu před ní a krosna na jeho zádech napovídala, že po návratu zamířil rovnou sem, aniž se předtím zašel přivítat s manželkou a dcerou.

„Ne! Ne! Řekni, že to není pravda!“ zvolala už poněkolikáté její matka.

„Ani nevíš, jak rád bych ti přisvědčil,“ odpověděl konečně Alois Schneidt. „Ale když v Gernsbachu skončil trh, čekal jsem tam na hocha celý další týden. A vzhledem k tomu, že loni se ze štreky nevrátil ani bratr, pro jistotu jsem prochodil celý poslední úsek Geroldovy trasy a všude se po něm vyptával. Jenže nikde ani stopa, a tak mi nezbylo než se obrátit k domovu. Na zpáteční cestě jsem potkal pár lidí, co si na něho ještě pamatovali, ale bylo zjevné, že daleko nedošel. Tu a tam si někdo myslel, že padl za oběť loupežníkům, jako je Kuba Žluč a Vobuch Petr. Podle dalších ho při jednom ze svých výpadů zabili Francouzi. A jinde zase vykládali, že krajem táhl císařský regiment a sebral pod svůj prapor každého mladíka, který verbířům padl do rukou.“

Myšlenky cválaly Kláře hlavou jako zběsilé a ovládala se jen s krajním sebepřemáháním. „Ale vždyť jsi, strýčku, přece musel zjistit, kde můj bratr zmizel. Jestliže ho v jedné ze vsí viděli, a v druhé už ne, muselo ho něco potkat jedině někde mezi nimi.“

„Tak to si to představuješ až moc jednoduše!“ obořil se na ni Alois Schneidt. „Snad jsem vám už jasně řekl, že si leckdo nebyl jistý, zda ho viděl nebo ne. Já se opravdu snažil, však jsem ho hledal skoro měsíc. Neměl vůbec nikam chodit! Já ho po tom bratrově loňském zmizení varoval, že má zůstat doma. Život vandrovního apatykáře, to je zkrátka tvrdý chlebíček. A ne všude nás vidí rádi.“

Klára o krok couvla a pokoušela se tu strýčkovu novinu nějak vstřebat. Zároveň se v duchu ptala, jestli někdo z rodiny nerozhněval pánaboha natolik, že je teď všechny zkouší jako biblického Jóba. U sebe si žádné provinění neuvědomovala a byla přesvědčená, že ruku do ohně může dát i za matku a sourozence. Jakkoli Alois tvrdil, že dělal, co se dalo, nemohla se zbavit pocitu, že měl synovce hledat důkladněji.

Stále tkvěla ve svých myšlenkách, když tu matka padla na kolena a s rukama zalomenýma k nebi zvolala: „Můj Pane a Bože, co jsme to jen učinili, že nás takhle trestáš?“

„Na tohle ti neodpoví ani farář, kdyby ses ho zeptala,“ nadhodil švagr.

Klára přimhouřila oči údivem. Nezaslechla snad v těch slovech cosi jako posměch? Otec s bratrem spolu koneckonců nevycházeli vždycky zrovna nejlíp. A když tatínek zmizel, rozhádal se Alois i se synovcem a švagrovou. Nicméně se k nim přesně s příchodem jara dostavil, aby Geroldovi radou i skutkem vypomohl s přípravami na cestu.

Dívku mrzelo, že neví, oč v té jejich hádce šlo, ale pamatovala si, že v ní padlo slovo „zlato“. A že když tehdy chtěla vědět něco víc, Gerold se jen zlobil a nechtěl o tom mluvit, což zakázal dokonce i matce.

„Však ty poznáš, kam tě ta tvá zarputilost přivede!“ vyjel na něho tenkrát při zmíněné roztržce rozkacený strýc.

Už tehdy to Kláře znělo jako výhružka, ale honem to pomyšlení vypudila z hlavy. Vždyť jestli jim teď může ještě někdo pomoct, tak to není nikdo jiný než právě otcův bratr. Absolutně netušila, jak to nyní půjde dál, a pochybovala, že si matka bude umět poradit sama.

„Co jen tomu řekne pan Just? Přes čtvrtinu všech Geroldových mastí a esencí nám nechal do komise, a my mu ji teď nemůžeme ani vyplatit,“ bědovala matka.

Plačíc dosud klečela na zemi a její švagr k ní shlížel pohledem, v němž jako by se zračil postoj „tak, a teď jsem tě dostal“. S výjimkou Kláry to však nikdo nepostřehl, neboť její malí sourozenci se tiskli k mamince a po tvářích jim stékaly úplné potůčky slz.

„Jestli chceš, švagrová, můžu s panem laborantem promluvit. Stejně za ním do Königsee musím kvůli vyúčtování. Pochopitelně se mu nebude líbit, že nemáš čím zaplatit. Sama si jistě vzpomínáš, jak se zdráhal přenechat Geroldovi zboží. Přišlo mu příliš riskantní vyslat na štreku takového mladíčka bez sebemenších apatykářských zkušeností. Bratr měl s sebou chlapce brávat už pár let předtím, než ho vyšle samotného, a seznamovat ho s trasou. A hlavně s lidmi, kterým se dá něco prodat.“

„To by pak ale před rokem zmizel i s otcem!“ vykřikla Klára.

Alois Schneidt zavrtěl hlavou. „Nemusel by. Spolu by to pravděpodobně zvládli a došli až do cíle. Jenže teď je všechno v háji. Bratr a synovec jsou pryč, vy jste u Justa zadlužení až po uši a na letošní daně taky nebudete mít. Tudíž bychom si měli promluvit, milá švagrová. Východisko tu přece jen je, moc dobře to víš!“

Klára zbystřila sluch. Jde zase o to zlato jako před rokem? Neuměla si představit, že by otec vlastnil nějaké bohatství. Odjakživa sice vynikal značnou šetrností, ale všechny ušetřené peníze vynaložil na dům a ten kousek půdy, na němž teď rodina pěstovala byliny pro laboranta. Zato strýc žil vždycky na vysoké noze a jeho žena rozhazovala peníze s nemenším gustem než sestřenka Reglind. Jednou za látky na šaty, jindy zase za nějakou tu ozdůbku. A když se vypravily na trh, třeba na ten výroční v Königsee, obě si tam dopřávaly nákladné pochoutky. Klářin otec tento způsob života neustále kritizoval. Jednu opečenou uzenku a pohár lehkého ovocného vína o výročním trhu pro každého, to ještě uznával. Tím však jeho benevolence končila. A přesto po sobě nezanechal dostatek úspor na splacení dluhů a blížících se daní, nemluvě o tom, že na přečkání zimy teď rodině rovněž nic nezbývalo.

Dívka pro samou pohrouženost do svých úvah přeslechla, co matka strýci odpověděla. Z jeho obličeje zářícího spokojeností se nicméně dalo soudit, že od ní slyšel přesně to, v co doufal. Kláře se to vůbec nelíbilo. Všechno nasvědčovalo tomu, že se strýček pokouší těžit z matčiny nouze.

„Teď už ale musím domů! Manželka i dcera si už jistě dělají starosti, když jsem se kvůli hledání Gerolda vrátil tak pozdě.“

Švagrova slova posílila ve vdově pocit, že je jeho dlužnicí, a tak mu přitakala. „Jen běž, švagře! Sotva se trošku vzpamatuju, hned si o tom spolu promluvíme. Třeba se z toho neštěstí přece jenom najde východisko.“

„Ale to víš, že se najde, drahá švagrová!“ Nato se Alois obrátil a po úzké svažující se silničce vykročil ke své usedlosti.

*

Dům, v němž nyní žil, tvořil spolu s přilehlým políčkem za humny dědictví po starém panu Schneidtovi. Martin svůj podíl za skromnou částku přenechal staršímu bratrovi, takže stavení teď patřilo výhradně jemu. Mladší bratr si musel koupit jiné, a přesto si na tom už pár let poté stál lépe než on. Zlato ze zakopaného pokladu sice Aloisovi dlouho dopřávalo pocit bohatství, ale časem mu proteklo mezi prsty jako písek.

Minulou zimu musel s rodinou přečkat v bídě, jinak by ani nemohl zaplatit laborantovi za zboží a vyrazit s ním na štreku. Nakonec mu nezbylo než požádat o pomoc bratra a po něm Gerolda, ale oba ho mrzce odmítli. Nyní už mu v cestě stojí jenom sama švagrová. A ta nemůže jinak než přistoupit na jeho podmínky.

Alois Schneidt se ubíral k domovu a zvažoval, jak velkou část pokladu přenechat Johanně Schneidtové a jejím dětem. Polovina se mu zdála příliš. Tolik peněz vdova nepotřebuje, zvlášť když má ještě bylinkovou zahrádku. Spokojí se tudíž s třetinou. A poněvadž ženy to s penězi, jak známo, stejně neumějí, dospěl nakonec k závěru, že čtvrtina bude více než dost. Bylo by přece nápadné, kdyby si švagrová najednou dovolila nějaká větší vydání, a mohlo by to vyvolat otázky, na které se mu nechtělo odpovídat.

S hlavou vyplněnou těmito myšlenkami dorazil domů a první, koho spatřil, byla Reglind. Zrovna krmila prase a ve tváři se jí zračilo zhnusení. Jeho příčinu Schneidt vytušil i bez dlouhého přemítání. Chlívek už dlouho nikdo nevyčistil a prase se div ne až po břicho brodilo ve vlastních sračkách. A když se zadíval na zvíře pozorněji, neuniklo mu, že má dokonce i zavšivený hřbet.

Rozmrzele porovnával svůj malý dvorek s bratrovým hospodářstvím, kde vládla dokonalá čistota a praseti i kozám se dařilo přímo skvěle. Tady naopak všechno chátralo.

Už chtěl kvůli tomu dceři vyčinit, ale ta k němu přispěchala lehkou nožkou, objala ho a na každou líc mu vtiskla po hubičce.

„Letos jdeš pozdě, tatínku! Přinesl jsi mi něco?“

Šarmu hezkého děvčete nedokázal Alois odolat. „Přinesl, Reglind! A taky ti to hned dám. Jen co vyčistíš ten chlívek.“

V tu ránu její radostný výraz zmizel. „Vyčistit?“

Zaznělo to tak zděšeně, jako by ji právě odsoudili k celému jednomu roku na galejích.

Alois Schneidt ukázal holí na špinavé zvíře. „Je načase to udělat!“

Dcera si z pokárání nic nedělala. Místo toho vrhla temný pohled k domu svého strýce. „Za to může jedině ta mizerná Klára! Slíbila ten chlívek vyčistit, ale skutek utek.“

Byla to lež. Reglind sice sestřenici rozkazovačným tónem sdělila, ať z chlívku vyklidí mrvu, jenže se jí dostalo odpovědi, že snad má sama taky dvě ruce.

„Klára nám, koukám, nějak zlenivěla,“ prohlásil Alois Schneidt a otočil se k domovnímu vchodu.

Žena ho viděla přicházet a vyšla ze dveří, kolem pasu zamoučenou zástěru. „Letos sis dal pěkně na čas! Už jsme měly strach, že jsi stejně jako bratr zmizel a nechal nás na holičkách,“ zaláteřila.

„Já za to zdržení nemůžu, to všechno Gerold,“ vysvětloval manžel.

„Tak to si to ode mě pořádně schytá! Jenom co mi přijde na oči!“ Rovněž Fiena Schneidtová teď zlovolně pohlédla k chalupě své nenáviděné švagrové.

Aloisovi zacukal v koutcích úst náznak úsměvu. „Tak to asi nepůjde. Tedy aspoň pokud se nemýlím. Cestou totiž zmizel stejně jako loni Martin. Oba nejspíš padli za oběť stejným padouchům.“

„On je Gerold mrtvý?“ V hlase Fieny Schneidtové teď přece jen zazněl úlek.

Její muž chlácholivě zvedl pravici. „S jistotou se to říct nedá. Každopádně se na konci štreky neobjevil. Hledal jsem ho, jak mi káže příbuzenská povinnost, ale nenašel jsem po něm sebemenší stopu.“

Ve skutečnosti si na zpáteční cestě dopřával po hospodách, ale do toho manželce nic není.

„A co teď bude Johanna dělat, když po manželovi ztratila i nejstaršího syna?“ zeptala se Fiena zvědavě. „Albert je na vandrování s apatykou ještě moc malý. Takže jestli švagrová nechce přijít o knížecí privilegium, musí honem provdat Kláru, aby přešlo na jejího muže!“

„Jenže jestli teta přenechá cestovní privilegium své rodiny budoucímu zeťovi, ten ho pak sotva předá Albertovi, až bude kluk dost starý, aby mohl s krosnou chodit sám,“ namítla Reglind.

Nepřála Kláře, aby se vdala dřív než ona, vždyť sama byla o čtyři měsíce starší a náramně ji zajímalo, co se odehrává, když jsou muž a žena spolu v posteli.

„Já s ní promluvím. Jen co ji to soužení přestane tak tížit. Určitě vymyslíme něco, co nakonec pomůže nám všem,“ zareagoval Alois a okamžitě toho zalitoval, neboť tím o svých plánech prozradil víc, než by se mu hodilo.

Manželka však nic nepostřehla, myšlenky se jí totiž stáčely jinam. „Třeba by si s námi vyměnila statek i s pozemky. Mně by se v tom jejím domě líbilo víc než v tomhle našem. Navíc jim tam na zahradě taky něco roste, a ne jenom kamení jako tady.“

Na tuhle možnost Alois zatím vůbec nepomyslel. Nicméně shledal ženin návrh nadmíru zajímavým, neboť taková směna by se dala využít jako vysvětlení, kde švagrová tak náhle přišla k troše peněz.

„Ano, to s ní potom proberu,“ zněla tudíž jeho odpověď. Odstavil krosnu do kůlny a vkročil do domu. Pověsil si klobouk na hák a začal se svlékat z kabátu. Současně se obrátil k manželce, která už spolu s dcerou také vešla dovnitř.

„Tak, ženo! Nos na stůl, mám hlad!“

„To zařídím já!“ zvolala Reglind v naději, že si tím přislíbený dárek zajistí i bez úklidu chlívku.

2

Byl to smutný večer v domě Johanny Schneidtové. Seděla s dětmi v kuchyni, kterou jen chabě osvětlovaly rozpadající se řeřavé uhlíky na plotně, a modlila se, aby se Bůh slitoval a navrátil jí manžela i syna.

„Kéž bych byl jen o pár let starší. To bych si příští rok sám naložil krosnu a vydal se s ní do světa,“ povzdychl si po chvilce devítiletý Albert.

„Ne!“ vyrazila ze sebe matka. „Ty nikdy nebudeš vláčet krosnu po silnicích! Ať si s ní chodí jiní, ale ty ne! Nechci přijít ještě o tebe.“

„A tak dlouho, než vyrosteš, abys mohl jít v otcových šlépějích, si privilegium vandrovních apatykářů ponechat nemůžeme,“ dodala smutně Klára.

Matka přikývla. „Nezbude nám než ho odevzdat. Možná za něj dostaneme nějakou maličkost.“

„To nebude stačit ani na splacení dluhů u Justa. Nemluvě o daních, zvlášť když je chce kníže Ludwig Friedrich zvýšit, aby si mohl postavit rezidenci.“

Kláře připadlo nespravedlivé, že jejich zeměpánovi patří hned několik zámků, ale zatímco on si rozšiřuje a ještě větším přepychem vybavuje Heidecksburg, oni čtyři zatím ani nevědí, z čeho budou žít příští rok.

„Promluvím se švagrem. Ten si jistě bude vědět rady,“ utrousila matka spíš jen tak pro sebe než k dětem.

Klára zvedla hlavu a pokusila se v postupujícím soumraku rozpoznat matčin obličej. Potom se zvedla, dotápala k peci a rozfoukala dohořívající uhlíky. „Není dobré sedět tu tak potmě,“ prohodila, když od vzkříšeného ohně zapalovala lojovou svíčku.

„Všude kolem mě je tma!“ povzdechla si Johanna Schneidtová. Leč navzdory těm slovům přece jenom přešla k peci a přiložila do ní pár polínek.

„Máte hlad? Já ne,“ dodala posléze.

Klára chtěla rovněž zavrtět hlavou, ale to se už přihlásil její mladší bratr.

„Já taky nemám hlad, ale chtěl bych jíst, abych co nejdřív vyrostl, zesílil a mohl nosit krosnu.“

„Řekla jsem, že ty nikam vandrovat nebudeš! Třeba tě pan Just vyučí destilatérem,“ zopakovala matka. „Potom by ses nemusel za větru a deště vláčet po světě…“

„… a jen bys celé dny vysedával u destilačních baněk a míchal oleje,“ doplnila Klára v matčině duchu. „Maminko, Gerolda sice pan Just jako pomocného destilatéra zaměstnával, jenže Albert je na to přece ještě malý. Proč by ho měl pan Just přijmout?“

„Může tam být destilatérům k ruce,“ vysvětlila matka. „A když to pan laborant odmítne, třebaže jsem o muže i syna přišla kvůli němu, dá našemu Albertovi práci někdo z jeho konkurentů.“

Kláře se to moc nezdálo. Laboranti si nové destilatéry vybírali ze synů těch dosavadních, případně tohle řemeslo přenechávali některému ze svých mladších synů, pokud se mu nepoštěstilo uzavřít výhodný sňatek. A při této úvaze ji něco napadlo.

„Privilegium vandrovních apatykářů musíme udržet za každou cenu, maminko. Bez ohledu na to, zda se Albert taky jednou vydá s krosnou po kraji. Ta listina nám totiž taky dává právo na sběr lesních bylin. Kdybychom ho ztratili, můžeme už panu Justovi dodávat jen výpěstky ze zahrádky. Jenže ty nejvýnosnější rostlinky najdeš právě pouze v lese.“

Matka sklíčeně přikývla. „To máš taky pravdu. Takže se nejspíš přece jenom zařídím podle švagrovy rady. Nic lepšího mě nenapadá.“

„A co je to za radu?“ otázala se Klára znepokojeně.

„Tohle se tě jako holky netýká. Chtěla jsem na to přistoupit už loni, ale Gerold byl proti. Kdybych byla tehdy prosadila svou, mohl být teď naživu. Ale on svým odmítnutím švagra jenom rozhněval. Musíme být Aloisovi vděční, že se vůbec obtěžoval kluka hledat.“

Johanna Schneidtová se opět rozplakala a nebyla s to pokračovat v práci. Její místo u plotny a přípravy večerní polévky tedy zaujala Klára.

Matka se na rozdíl od dcery zcela podvolila svému zoufalství. „Jenom doufám, že mi švagr vůbec ještě pomůže! Aby se od nás neodvrátil, když mu Gerold na podzim a zjara pak znovu tak zle odporoval. A tys taky mohla milé Reglind projevit laskavost, když tě o to prosila. Bylo by snad tak hrozné vyčistit jí chlívek?“

Tuto výčitku brala dívka jako nespravedlivou. „Já se toho tetě a Reglind přes léto něco napomáhala!“ odporovala pobouřeně. „Vzpomeň si, jak jsem jim udělala skoro celé seno. I jindy jsem k nim docházela každou chvíli a přikládala ruku k dílu, ale teta mi za to jaktěživ nedala ani kousek chleba a k napití nic než vodu. Nemuset pracovat pro Reglind, mohla jsem nasbírat mnohem víc bylinek a prodat je panu Justovi. Jenže ona si dávala bene.“

„Klára má pravdu! Reglind je líná holka,“ souhlasil Albert se sestrou a schytal za to od matky políček.

„Proti příbuzným už nechci slyšet ani slovo! Rozuměli jste?“ prohlásila Johanna přísně. „Pokud máme přežít další roky, tak jsme na ně odkázáni. Nebo snad chcete, aby nám pan Just dal vydražit střechu nad hlavou, když mu teď nemůžeme zaplatit oleje a masti, co přichystal Geroldovi na cestu?“

Klára polekaně zvedla hlavu. „Tak zlý přece pan Just není!“

„Znáš ho snad tak dobře, že to víš?“ vyjela na ni matka. „I kdyby nám posečkal, stejně tím nic nezískáme. Vždyť kde chceš sebrat na daně? Jestli máme ztratit domov kvůli dluhům u Rumolda Justa, anebo proto, že nás z něho vyžene zdejší knížecí úředník, výsledek je stále týž. Zbývá tak jen jedno východisko. To, co navrhuje švagr!“

Z matčina tónu Klára pochopila, že už nechce slyšet žádné námitky. Proto zmlkla, ale myšlenky se jí točily kolem strýce a jeho nápadu na jejich záchranu. Nevěděla sice, oč vlastně jde, ale měla z toho všeho špatný pocit.

Každopádně znala strýčka dost dobře, aby mohla říct, že by nenavrhl nic, z čeho nebude mít prospěch i on sám. Pokud tedy vskutku existuje nějaké spásné řešení, musejí z něho strýce vynechat. Dosud se neodvažovala nastolit to před matkou otevřeně, ale aspoň na ni zatím dohlédne a zabrání jí v případných chybných krocích.

Vzápětí bezděčně zavrtěla hlavou. V maminčiných očích byla stále malé dítě, jakkoli se jí blížily sedmnácté narozeniny. Těžko jí tedy znemožní vyjít Aloisovi vstříc.

Napadla ji však ještě jedna možnost. Pokud by se vdala a její manžel by převzal krosnu po tchánovi, privilegium vandrovních apatykářů by jim zůstalo. Jenže ve své rodné Katzhütte ani nikde v okolí nepotkala mladíka, který by se jí líbil natolik, aby si ho přála za muže.

Možná bych neměla být tolik vybíravá, pomyslela si. Třeba takový Fritz Kircher je pracovitý mládenec a krosny by se chopil s radostí. Bohužel však nadbíhal její sestřenici a jí samotné nevěnoval ani pohled. Další přemýšlení v tomto směru si tedy ušetřila a zadumala se nad jiným z možných řešení.

Nic ji nenapadlo, a tak celá rozmrzelá rozdala jídlo do čtyř misek a postavila je na stůl. Matka, která prve tvrdila, že nemá hlad, svůj díl snědla, a malí sourozenci se na Kláru dívali tak toužebně, jako by chtěli přidat. Dala jim každému čtvrtinu své porce a spokojila se se zbytkem. Stačilo jí to, neboť žaludek ji tížil jako kámen a měla pocit, že už jí nikdy v životě nebude nic chutnat.

3

Alois Schneidt se u švagrové objevil hned druhý den časně ráno. Místo včerejších kožených rajtek a kabátce z hrubé látky měl nyní na sobě tmavošedé kalhoty ke kolenům a černý kabát. Černá byla i jeho vesta a třírohý klobouk.

Johanna Schneidtová při pohledu na jeho odění odmítavě zkřivila ústa. „Zdravím tě, švagře! Musel ses oblékat tak, jako by už bylo prokázáno, že můj muž a syn nejsou více mezi živými?“

Aloise to nepřívětivé přivítání nahněvalo a už si chystal patřičnou odpověď, ale vzápětí mu došlo, že hádka se švagrovou mu k ničemu nepomůže.

„Nechci ti brát naději, ale bratr je nezvěstný už rok. Kdyby byl naživu, určitě by si nějak poradil a poslal ti aspoň zprávu, když nic jiného. Proto ho už oplakávám. A tenhle oděv jsem zvolil proto, že chci dnes jít do Königsee promluvit si s Rumoldem Justem. Určitě si už o mě dělá starosti, protože jsem se opozdil o několik týdnů. Nadto u něho hodlám ztratit dobré slovo, aby ti posečkal s dluhy. Kdyby požadoval peníze zpátky hned, musela bys s dětmi opustit dům a jít o žebrácké holi.“

„Chraň nás Pán Bůh na nebesích!“ vykřikla Johanna celá zděšená.

„Vždyť právě proto chci s Justem mluvit. Kdybych mohl, tak bych tě založil. Ale sám mám z celé té letošní cesty akorát dost na to, abychom doma všichni tři měli na skromné živobytí.“

Jakkoli zněl strýcův hlas sklíčeně, Kláře se chtě nechtě vybavovaly některé z otcových výroků, jimiž bratra neustále nabádal k střídmějšímu životu. Kdyby Alois na svých obchodních cestách nevydával tolik peněz za víno a pečínky, a také doma pečlivěji hospodařil, mohl by teď za příbuzné uhradit aspoň jednu splátku. Zbytek by matka doplatila ze sběru bylin a z výnosu dalších dodavatelských služeb. Celou dlužnou sumu však takto dohromady nedá.

Zatímco Klára uvízla ve svých myšlenkách, matka přikývla. „Promluv s panem Justem, Aloisi, a pověz mu, jak těžce nás ztráta mého muže a synovo zmizení zasáhly. Musí mít přece v hrudi soucitné srdce.“

„V to doufejme, švagrová! Just je přece bohatý muž a těší se vysoké vážnosti v Königsee, ba dokonce i v Rudolstadtu. Sám dvorní lékárník Jeho knížecí Jasnosti od něho odebírá část léků.“

Vzdor svým slovům se Alois Schneidt netvářil, že by choval nějakou velikou naději. Položil matce ruku na rameno s gestem, které se Kláře zdálo až příliš panovačné.

„Obávám se, že ti nezbude než přistoupit na můj návrh.“

Johanna přikývla, její slovní reakce však vyzněla spíše odmítavě. „Ale tohle přece manžel nechtěl! Dokonce mi přísně zakázal se na tu věc jenom podívat. Má navěky zůstat tam, kde je, tak si to přál. Tak už mě pochop! Mám zkrátka strach jednat proti jeho vůli.“

„Jak chceš, ale pak tobě i dětem zbude jenom žebrácká hůl,“ odtušil Alois hrubě.

Přímé odpovědi se Johanna vyhnula. „Probereme to po tvém návratu z Königsee.“

I přesto vypadal švagr spokojeně. Říkal si, že pevnost jen zřídkakdy padne hned při prvním útoku. Většinou se musí vytrvale ostřelovat, kterážto taktika jistě zabere i na bratrovu vdovu. Časem povolí, postačí naléhat na ni dostatečně dlouho a malovat jí případný budoucí osud v co nejtemnějších barvách. Gerolda, jenž by ji mohl nabádat, aby ho neposlechla, už má konečně z cesty.

S touto myšlenkou v hlavě přenesl Alois pohled na Kláru. Svým způsobem se bratrovi podobala. Až dosud jí sice nezbývalo než stát v jeho stínu, nicméně nelze vyloučit, že za daných okolností to bude právě ona, na koho se Johanna obrátí pro radu. Pro něho to znamenalo, že musí celou věc dovést do konce dřív, než děvče začne mít na matku příliš veliký vliv. Z Kláry by kýžené zlato jaktěživ nevymámil. Ta pitomá holka je s to vyskládat poklad na stůl knížecímu úředníkovi v naději, že dostane nějaký podíl jako odměnu.

„To se nesmí stát!“ zamumlal si.

„Co se nesmí stát?“ zeptala se Johanna.

„Aby tě Just i s dětmi vyhnal na ulici,“ odpověděl honem. „Promluvím mu do svědomí a v nejhorším půjdu za pastorem, aby se taky přimluvil.“

„Jestli s panem Justem nebude řeč, seberu se, vyrazím do Rudolstadtu a vrhnu se k nohám Jeho knížecí Jasnosti s prosbou, ať se o mě a mé sirotky postará sám!“

„Proboha, to je daleká cesta a rozhodně ne bez nebezpečí! V lese jsou i končiny, jimž by se poctivý křesťan měl vyhýbat,“ namítl Alois Schneidt s nehraným zděšením.

Pokud se totiž švagrová skutečně odebere do rezidenčního města, na což by jí ve skutečnosti stačil jednodenní pochod, a zastihne knížete v dobrém rozmaru, může se od něho nadít hromádky tolarů, což by ovšem zmařilo jeho vyhlídky na to, že se v dohledné době dostane k bratrovu podílu na pokladu.

„Věř mi, taková výprava je až příliš nebezpečná. Jen si vzpomeň, jak předloni ani ne míli odsud zabili jednoho potulného Žida. A jeho dcera, ta beze stopy zmizela. Mohl za tím být medvěd – nebo nějaká ještě mnohem horší nestvůra. Možná dokonce sám satanáš!“ Aloisova řeč se nesla v ponurém nádechu a na Johannu měla žádoucí zastrašující účinky.

Jenže tu byla ještě Klára, a té se flintu do žita házet nechtělo. Ano, jisté úseky horského lesa se běžně považovaly za prokleté a k návštěvě Ďáblovy soutěsky, jejíž překonání představovalo nejrychlejší způsob jak se dostat do Rudolstadtu, se už i knížecí myslivci odhodlávali výhradně za bílého dne. Dívka ale zároveň věděla, že tato nebezpečná místa lze velkým obloukem obejít, a ještě u toho narazit na hodné lidi, kteří poutníkovi poskytnou přístřeší. Tyto úvahy si nicméně nechala pro sebe a poslouchala, jak matka za stálého lomení rukama zapřísahá strýce, ať udělá všechno, co jen může, a přiměje laboranta Justa k odložení splatnosti.

„Když už jednou budeš v Königsee, zajdi prosím i ke knížecímu úředníkovi a vysvětli mu, že jsem po manželovi přišla i o syna a co nejponíženěji prosím, aby mi letošní daně odložil až napřesrok,“ dodala ještě.

„A ty si myslíš, že na to přistoupí?“ opáčil posměšně švagr. „Vždyť o knížecích úřednících se všeobecně ví, že všechno chtějí teď hned, ale sami s rozdáváním čehokoli nespěchají. Ale tím se nezatěžuj. Sami už z té mizérie najdeme nějaké lepší východisko. Budiž poručeno Pánu Bohu!“ S těmito slovy se otočil a opustil dům švagrové.

Klára popoběhla k oknu a dívala se za ním, dokud nezmizel v zatáčce. Potom se obrátila k matce: „Jaké východisko měl strýček na mysli?“

„To není nic pro děti, a tudíž ani pro tebe,“ oponovala matka.

Tuto větu si Klára za poslední rok vyslechla již mnohokrát a pokaždé ji rozzlobila. Jenže teď už se nehodlala podvolit. „Nejsem už dítě, matko! Vždyť mi bude sedmnáct. Jedna z mých kamarádek je o dva měsíce starší, a už je vdaná. A další se vdá za pár neděl. Kde chceš hledat pomoc, když ne u mě? Albert je na to opravdu ještě moc malý.“

Matka se trochu pootočila, změřila si Kláru pohledem a užasle si pomyslela, jak ten čas rychle běží. Už před ní vskutku nestálo dítě, nýbrž dívka na prahu ženství. Dokonce ji už o půl šířky dlaně přerostla. Byla sice ještě trochu jako bidlo, ale její tvary už dávaly tušit, že jednou co do krásy překoná všechny dívky široko daleko. Líbezný, hezky tvarovaný obličej rámovaly hnědé lokny a jantarové oči stínilo úzké obočí.

Johanna Schneidtová poprvé zjistila, že její dcera brzy zastíní svou blonďatou sestřenku Reglind, a navzdory vší bolesti si uvědomila, že může být na Kláru pyšná. „Já ti to všechno objasním,“ odpověděla nakonec, aby se vyhnula sporu. „Ale až večer, až děti usnou. Teď musíme vzít koše a vydat se do lesa, protože podzim je ta nejlepší doba na sběr bylin.“

„A taky na sbírání hub!“ doplnila Klára a předsevzala si, že si dnes večer nedá pokoj, dokud nezjistí, jaké tajemství před ní rodiče tak dlouho skrývali.

4

Johanna Schneidtová vystrčila děti z domu a zavřela dveře. Zároveň se na své tři potomky zálibně zahleděla. Pilní jsou, to zase ano. Klářin koš byl stejně velký jako matčin, Albert a malá Liebgard nesli košíky o velikosti přiměřené jejich věku. Johanna byla přesvědčená, že všechny čtyři budou do večera plné.

Cestou míjeli Aloisovu usedlost. Jakýsi mladík se tam právě chystal vyčistit prasečí chlívek od mrvy. Klára v něm poznala Fritze Kirchera a ohrnula nad ním nos. Jakožto syn drobného rolníka nemohl doufat v nějaké větší dědictví. Jeho rodina neměla ani to apatykářské privilegium, takže vyhlídky, že z chlapce bude kdy něco víc než pouhý domkář, byly nepatrné.

Klára v neposlední řadě i proto přemýšlela, jestli by se za něj neměla provdat, aby se mohl stát apatykářem. Albert byl ještě moc malý a muže v domě potřebovali. Tento nápad však definitivně zavrhla, když si všimla nábožných pohledů, jimiž Fritz obdařoval její sestřenku. Ten kluk musí mít vážně v hlavě piliny, jinak by se od Reglind nenechal vodit za nos jako blázen a nedělal práci, která náleží jí samé a kterou už dávno mohla obstarat.

Prošla tedy okolo s hlubokým povzdechnutím, a teprve až po dalším kousku cesty si uvědomila, že Reglind neutrousila jediné slůvko účastenství. Teta ani nevyšla z domu, aby jim vyjádřila soustrast. Člověk by si vážně přál lepší příbuzenstvo, táhlo jí hlavou. Přesto jí nezbývalo než doufat, že strýček přemluví Rumolda Justa a ten se k nim zachová shovívavě. Jenže i kdyby se to Aloisovi nakrásně podařilo, pořád je tady ještě vrchnostenský úředník a daně, na jejichž pokrytí se s matkou v životě nezmohou. Klára proto napjatě čekala, co je asi obsahem onoho tajemství, jež jí má být již dnes večer odhaleno. A aby matku přiměla dodržet slovo, hodlala celý den pracovat ještě usilovněji než jindy.

Štěstí jim přálo, neboť již na prvním místečku, které matka vyhlédla, rostlo tolik vzácných léčivých bylin, že jim jejich sběr, očista a pečlivé třídění do košů zabraly dobré dvě hodiny. Albert navíc o pár kroků dál objevil několik hřibů, opatrně je odřízl a přinesl matce.

„Sníme je dneska večer?“ zeptal se s nadějí v hlase.

Johanna Schneidtová si ty nejhezčí vzala k sobě a lítostivě zavrtěla hlavou. „Rozkrájíme je na kousíčky a usušíme, aby je Klára mohla prodat na trhu. Potřebujeme každý groš, jestli se máme nějak protlouct.“

Kláře se zdálo, že matce se ve skutečnosti na strýcův návrh přistoupit moc nechce. Takže je v tom všem nějaké čertovo kopýtko. A tomu se musí pořádně podívat na zoubek. Obávala se totiž, že jim Aloisův požadavek bude nakonec ještě ke škodě. Nouze, v níž se ocitli, však byla obrovská, a v takové i orel mouchy lapá.

Dívka zaslechla dusot kopyt a zvedla oči. Klusali k ní tři jezdci. Jeden měl uniformu knížecího myslivce, odění zbylých dvou sestávalo z prostých měšťanských kabátců a kalhot sahajících ke kolenům. Když přijeli blíž, Klára v jednom z nich poznala laborantova syna Tobiase.

„Hej, vy tam! Nevšimli jste si něčeho zvláštního?“

Klářina matka zavrtěla hlavou. „Ne, pane. Právě jsme sem přišli z Katzhütte a sbíráme byliny. Povolení na to máme.“

„Tu ženu znám,“ vmísil se Tobias Just. „Je to manželka našeho vandrovního apatykáře Martina Schneidta, poctivá kůže jako on.“

„O tom nepochybuji,“ odpověděl stísněným hlasem myslivec. „Nejsem tu proto, abych kontroloval vaše povolení na sběr bylin, ale chci vědět, jestli jste nenarazili na něco, co by nám pomohlo posunout se o kousek dál.“

„Stalo se snad nějaké neštěstí?“ vyzvídala Klára.

Tobias Just se k ní obrátil a přikývl. „Ani ne míli a půl odsud zabili jednoho pocestného. K tomu zmizela jeho dcera. Je to stejné jako tenkrát s tím Židem. Otec mrtvý, děvče pryč, jako kdyby medvědi nebo vlci žrali jenom maso z panen.“

Klára se otřásla. „To je hrůza!“ zašeptala. „Ale medvěda nebo jinou nestvůru by přece museli knížecí myslivci dávno skolit.“

„To ano, ale jen pokud ta zvířata mezitím nepřeběhla do některého knížectví v Sasku. Tam je bohužel pronásledovat nesmíme,“ vysvětlil myslivec.

„Ale tam jsou přece také muži, kteří se medvědovi postaví a zabijí ho,“ namítla Klára.

„Nemusí to být nutně nějaká bestie, aspoň ne čtyřnohá,“ upřesnil Tobias.

Klára zmateně zavrtěla hlavou. „A co by to bylo jiného? Určitě ne člověk!“

„To se nedozvíme dřív, než tu mrtvou dívku najdeme. Každopádně musejí být ženy v tomto kraji opatrné a lesu by se měly raději vyhýbat.“

Tobias vrhl na Kláru varovný pohled, ale zároveň si ji udiveně měřil očima. Jak jen z té hubené holky, kterou viděl před dvěma roky – nebo to jsou už tři? – s Martinem Schneidtem na jarmarku v Königsee, mohlo vyrůst tak pohledné děvče?

„Prohledáme celý les,“ prohlásil myslivec, jenž si nechtěl nechat od Tobiase sebrat hlavní slovo. „Pronikneme dokonce i do Ďáblovy soutěsky, kterou jinak každý pro jistotu obchází. Ani samotný uhlíř Görch se tam už neodvažuje. Říká, že od chvíle, co se to stalo s tím Židem, má v lese vždycky po ruce sekeru, a dokonce i v noci si ji klade hned k lůžku. Ale když jste nic neviděli, musíme zkrátka dál. Jedem!“

S vyřčeným povelem přitáhl myslivec koni uzdu a obrátil ho znovu čelem k lesu. První jeho společník vyjel těsně za ním, kdežto Tobias stále tkvěl zrakem na Kláře a stál na místě.

„Hej, Juste, kde vězíš?“ zavolal na něj myslivec důrazně.

Tobias odtrhl pohled od dívky, popohnal koně a zakrátko s ním rovněž zmizel mezi stromy.

Klára se při pomyšlení na zmizelé děvče otřásla. Navíc jí nešla z mysli Tobiasova poznámka, že za tím může vězet i člověk. Bezděky ji napadlo, že tím neřádem může být uhlíř Görch. Ale hned se za tu myšlenku zastyděla. Nelze se od něj nadít takového zločinu jenom proto, že je to podivín, který se vyhýbá lidem.

„Myslíš, že ty cizí dívky mohly padnout za oběť lidem, například loupežníkům?“ zeptala se proto matky.

Ta vehementně zavrtěla hlavou. „Žádný zdejší člověk by to neudělal. Musel to být nějaký netvor, kterého zaklel ďábel – anebo to provedl přímo ďábel sám!“

Klára si neuměla představit, že by na lov děvčat vyrážel kníže pekel osobně. Pastor jim přece říkal, že žádné čarodějnice nejsou a ďábel se vždy zmocňuje pouze duše člověka, aby skrze něj páchal zlo. Proto už neodpověděla a pokračovala ve sbírání bylinek. Leč myšlenky se nedají opanovat tak snadno jako ústa, a proto v duchu stále viděla výjevy, v nichž se z lesa každým okamžikem řítí medvěd a chystá se sežrat jak ji samu, tak i oba sourozence.

5

Rovněž Alois Schneidt potkal cestou do Königsee knížecího lovčího v doprovodu dvou dalších jezdců. Když ho uviděli, zastavili koně a myslivec si ho shora změřil.

„To je dobře, že ho potkáváme, Schneidte. Nevšiml si něčeho?“

Alois v duchu proklel chlapa, jenž ho oslovil tak namyšleně, jako by knížetem byl on sám. Tohle se musí změnit, umínil si. Ale vyhlídka, že v budoucnu už nebude prostý vandrovní apatykář, nýbrž bohatý měšťan, ho nezbavovala povinnosti odpovědět a být knížecímu myslivci k službám.

„Nevím, co mají na mysli. Já jsem se teprve včera vrátil ze štreky a o ničem mimořádném jsem se zatím nic nedozvěděl.“

„Zase zmizela nějaká holka, Schneidte,“ vysvětlil mu jeden z myslivcových průvodců. „A znovu jde o cizinku, která si spolu s otcem chtěla zkrátit cestu, a oba se tak vydali Ďáblovou soutěskou. Zjevně je nikdo nevaroval, že tam číhá nebezpečí. Toho muže našli strašně zřízeného a po děvčeti chybí sebemenší stopa. Poslali jsme už vzkaz do Rudolstadtu, aby nám na to půjčili knížecí barváře. Ale než s těmi psy dorazí, bude už pro tu holku nejspíš pozdě.“

„Dopadne to jako posledně. Psi stáhnou ocas a netroufnou si dál,“ poznamenal druhý měšťan. Myslivec protáhl obličej.

„Tentokrát tu bestii dostaneme. To vám dám písemně!“

„Já bych nic nepodepisoval,“ namítl jeden z jeho společníků a zavrtěl hlavou. „Za tím vězí ďábel, to vám povím! Proto to taky jako první stihlo Židovku, kterou proti satanovi nechrání požehnání našeho Spasitele.“

„Zvíře, zločinec nebo ďábel – viníka najdeme a potrestáme!“ vykřikl myslivec vztekle.

Druhý měšťan zvedl varovně ruku. „Až před vámi stane ztělesněný ďábel, budete mluvit jinak!“

Myslivec zaklepal na kulovnici zavěšenou u sedla. „Já spoléhám tady na to a na svěcené kulky od našeho faráře. Ty se zaryjí do masa i ďáblovi.“

„U toho bych rád byl,“ ujelo Aloisi Schneidtovi.

„Není nic snazšího! Přihlásí se u úředníka v Königsee jako náhončí. Budeme pročesávat les, dokud tu holku nenajdeme nebo nezjistíme, co se s ní stalo.“ Myslivec po těchto slovech pobídl koně a nechal apatykáře za sebou.

Ten se za ním podíval a odplivl si. „To by se ti hodilo! I kdyby to byl jen medvěd, zůstanu doma a nechám si pak vyprávět, jak jste ho skolili. A s ďáblem už nechci mít vůbec nic společného.“

Sotva to vyslovil, otřásl se hrůzou, neboť se mu v duchu zjevil mrtvý bratr. Také na synovce musel myslet. Bylo mu, jako by se mu otvírala půda pod nohama a ďábel ho chtěl stáhnout do hlubin. Honem tu představu zapudil a chvatně vykročil dál.

Po hodině chůze došel do Königsee, sídla jednoho z vysokých úředníků ve službách knížectví Schwarzburg-Rudolstadt, a chvilku nato se už blížil k okázalému domu laboranta Rumolda Justa. Když si prohlížel dvoupatrovou budovu s vysokou střechou a její hrázdění ze silných rovných trámů, popadla ho závist, že takový dům si mohou dovolit pouze bohatí lidé. Část budovy sice sloužila pro výrobu olejů, mastí a esencí, které Just dodával apatykářům v okolí a ti je pak roznášeli prodávat po celé zemi, ale i tak obsahovala obytná část množství komnat a rovněž reprezentativní síň, do níž Alois Schneidt dosud nikdy nesměl vstoupit.

I dnes ho laborant přijal ve svém kontoáru, prosté místnosti s masivním stolem, skříní na obchodní knihy a velkou nástěnnou mapou s barevně zakreslenými trasami vandrovních apatykářů. Just seděl na židli s vysokým zdobeným opěradlem. U stěny sice stály ještě dvě obyčejnější židle, domácí pán však neměl v úmyslu nabídnout některou z nich svému hostu.

„Zdravím tě, Schneidte! Jdeš letos nějak pozdě,“ pronesl ne právě vlídně.

Alois se zhluboka nadechl, aby přemohl vztek. „Byl bych přišel dřív, pane Juste, kdyby mi synovec nezpůsobil velké starosti. Ten kluk jednoduše zmizel! A vzdor všemu pátrání jsem ho nenašel.“

„Co to říkáš?“ polekal se Just.

„Já jsem vás už loni varoval, že to ten hoch nevydrží. Vzpomínáte? Nejspíš někde narazil na vojáky a utekl k nim, protože mu život u nich přišel snazší než to věčné plahočení s těžkou krosnou na zádech.“

„Toho bych se od Gerolda nenadál. Připadal mi jako spořádaný chlapec.“ Just si povzdechl a tázavě se zahleděl na Schneidta. „Tak to asi z letošního placení nic nebude, že?“

„Švagrová je úplně zoufalá, když jí teď po manželovi utekl ještě syn,“ prohlásil Schneidt. „Však je to taky zlé. Pořád jenom dře, a přesto tu stojí s prázdnýma rukama.“

„Minulý rok jsem jí za zboží pro syna udělal dobrou cenu, a část jsem dokonce vzal na vlastní riziko. Ale nechci té nebohé ženě brát ještě vzduch, který dýchá, když je teď na veškeré životní strasti úplně sama.“ Just přemýšlel, tu něco zamumlal, tam něco zamumlal, a potom rozevřel účetní knihu.

„To je zatraceně zlá věc, Schneidte. Najít spravedlivé řešení nebude žádná hračka. Správně bych měl zajít za úředníkem a tvou švagrovou zažalovat. Ale když to udělám, přijde o dům a statek. Přitom je to moje nejlepší sběračka bylin, a tak to taky musí zůstat.“

„Jestli švagrová nezaplatí daně, ztratí právo sbírat v lese byliny,“ namítl Alois Schneidt.

„Tuhle výsadu jí můžu zachovat. Znám některé pány u knížecího dvora, kteří mi s tím rádi pomůžou,“ pokračoval Just. „Ale ta daň je beztak závažná věc. Snad by měla tvá švagrová svůj současný dům opustit a přestěhovat se do nějakého menšího, který není zatížený tak vysokým zdaněním. Tohle jí vyřiď! Určitě jí to nebude proti mysli. Zůstane jí možnost vydělávat si na chléb vlastníma rukama, a to je přece jenom lepší, než aby i s dětmi ztratila střechu nad hlavou.“

„Poradím jí to,“ slíbil Alois a zkřivil u toho obličej. Justova dobromyslnost se mu jevila jako přehnaná, věděl však, že mu nezbude než jeho nabídku Johanně skutečně vyřídit. Může ovšem celé věci udělit poněkud jiný tón a podat ji tak, aby sice nelhal, ale aby laborantovo poselství vyznělo jinak, než bylo zamýšleno.

„Ještě je tu něco,“ hovořil Schneidt dál. „Potřebujete nového apatykáře, který bude chodit štreku, kterou zatím obsluhoval můj bratr.“

Just nešťastně přikývl. „Ano, to potřebuji! Takového, který by se vyrovnal tvému bratrovi, už ale těžko seženu. Pořád se mi nechce věřit, že by někde zůstal jen tak sám od sebe. Buď ho donutili vstoupit do armády, nebo se mu přihodilo něco zlého.“

„To já nevím,“ odtušil Alois. „Ale ještě zpátky k tomu novému vandrovnímu. Věděl bych o jednom, co by přicházel v úvahu. Totiž o Fritzi Kircherovi. Je to kůže poctivá a rozhodně vám na cti neubere.“

… a mně taky ne, dokončil v duchu větu.

„Podívám se na něj,“ odpověděl Just ne právě nadšeně. Zacházel do Katzhütte poměrně často a většinu tamních usedlíků znal. A zrovna Fritz Kircher mu nepřipadal jako hoch s bystrým rozumem. Cestující apatykář potřebuje bdělého ducha, neboť musí táhnout cizím krajem a nesmí se od zákazníků nechat podvést.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Vandrovní apatykářka.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.