Translation © Dana Melanová, 2022

ISBN 978-80-207-2085-6

ELIXÍR ŽIVOTA

Slovo ke čtenáři

Na počátku svého literárního života dostal autor od dávno zesnulého přítele námět této studie, kterou později našel ve sborníku publikovaném někdy začátkem tohoto století; podle jeho domněnek jde o slovesný výtvor berlínského Hoffmanna, uveřejněný v jakémsi německém almanachu, na nějž vydavatelé Hoffmannova díla zapomněli. Lidská komedie je dílem dostatečně invenčně bohatým, takže autorovi neuškodí, přizná-li se k této nevinné výpůjčce; i duchaplný La Fontaine zpracoval po svém – a aniž to tušil – téma, které už někdo před ním vyprávěl. Nejde tu o jednu z hříček, módních v roce 1830, kdy každý autor psal hrůzyplné črty pro pobavení dívek. Až při četbě dospějete k elegantní otcovraždě dona Juana, pokuste se uhodnout, jak by se asi zachovali za podobných okolností čestní muži, kteří dnes, v 19. století, bez skrupulí sahají na peníze z doživotní renty svých předků, na mou duši na psí uši!, nebo ti, kdo pronajímají dům nějaké stařeně po zbytek jejích dní. Co myslíte, snažili by se přivést k životu ty, po nichž budou dědit? Rád bych, aby si zapřisáhlí přísní posuzovači sáhli do svědomí a zeptali se, jaká míra podobnosti existuje mezi donem Juanem a dnešními otci, kteří žení své syny a provdávají dcery kvůli naději na dědictví. Jestlipak lidská společnost, ubírající se podle slov několika filozofů cestou pokroku, považuje za správné, když někdo čeká, až jiný člověk zemře? Znalost tohoto fenoménu poskytuje živnou půdu úctyhodným povoláním, která se živí smrtí. Jisté osoby mají přímo stavovskou povinnost doufat v něčí skon, těší se na něj, každé ráno se sklánějí nad nějakou mrtvolou a večer si z ní dělají polštářek: jsou to koadjutoři, kardinálové, praktikanti v úřadě čekající na postup nebo ti, co tyjí z renty dříve zesnulých členů spolku, atd. Připojte k tomuto seznamu i ohleduplné jedince toužící po usedlosti, která je pro ně příliš drahá; ti pak zcela logicky a chladně zvažují, kolik života zbývá jejich osmdesátiletým či sedmdesátiletým otcům nebo tchyním, a říkají si: „Do tří let budu určitě dědit…, a pak…“ Vrah znechucuje méně než takový čekatel. Vrah možná spáchal svůj hnusný čin z náhlého popudu šílenství, může se kát a očistit se. Ale čekatel na něčí smrt je stále jen tím čekatelem; číhá u lůžka, u stolu, při chůzi, v noci, ve dne; je odporný každým okamžikem. Co s vrahem, když čekatel je tak ohavný? Copak jste se nesetkali v lůně dobré společnosti s osobami, které naše zákony, naše mravy a zvyklosti neustále nutí myslet na smrt blízkých? Tito jedinci prahnou po tom, aby jejich blízký člověk zemřel, zvažují, kolik stojí rakev, když kupují kašmír manželkám, když vystupují po divadelním schodišti, touží se jít pobavit, nebo sní o kočáru. Vraždí ve chvíli, kdy jim jejich drahé rozkošné nevinné děti nabízejí večer k políbení čílka se slovy: „Dobrou noc, tatínku!“ Každou hodinu vidí oči, které by chtěli zatlačit a které se znovu otevřou každého jitra stejně jako oči Belvidérovy v této STUDII. Jen sám Bůh ví, kolik otcovražd je spácháno v myšlenkách!

Představte si muže, který musí vyplácet pět tisíc franků doživotní renty nějaké stařeně; oba žijí na venkově odděleni potokem, jsou tedy jeden druhému dost cizí, aby se mohli z duše nenávidět; navíc jsou tu společenské konvence, o tom by mohli povídat dva bratři, kteří nosí stále na tváři masku, aby zakryli obapolnou nechuť: ten starší zdědí panství a druhý dostane jen povinný dědický podíl. Celá evropská civilizace spočívá na pilíři DĚDIČNOSTI a bylo by šílenství toto uspořádání zrušit; ale nebylo by marné zdokonalit základní soukolí, jako se to dělá u strojů, které jsou pýchou našeho věku.

Autor zachoval onu starou formuli SLOVO KE ČTENÁŘI u dílka, kde se snaží představit všechny literární formy; tato poznámka se vztahuje k několika studiím a hlavně k této. Každý z jeho krátkých literárních výtvorů je založen na myšlenkách více či méně nových, k nimž autor považuje za užitečné se vyjádřit; některé z oněch myšlenek i formy ztvárnění však mohly časem přejít do literatury, rozšířit se tam a zdomácnět. Proto by původní datace publikace neměla uniknout čtenářům, kteří chtějí tato dílka posuzovat spravedlivě.

Četba přivádí nám autorům neznámé přátele, a čtenář je nějaký přítel! Máme ovšem důvěrné přátele, kteří od nás nic nečtou! Autor doufá, že splatil svůj dluh, když věnuje toto dílo DIIS IGNOTIS.

Ve skvostném ferrarském paláci pořádal jednoho zimního večera don Juan Belvidero hostinu pro knížete rodu d’Este. V téhle době byla hostina nádherné představení, které mohli uspořádat pouze mocní velmožové či královsky bohaté rodiny. Kolem stolu osvětleného vonnými svícemi sedělo sedm lehkých žen a tiše spolu rozmlouvalo v prostředí obdivuhodných uměleckých děl, jejichž bílý mramor se odrážel od rudého štuku na stěnách a kontrastoval s nákladnými tureckými koberci. Ženy oděné do saténu zářily zlatem a drahými kameny, které se leskly méně než jejich oči; všechny vyprávěly o svých vášnivých vzplanutích, leč rozdílných stejně jako jejich krása. Nelišily se však od sebe slovy ani názory; jejich zjev, pohled, gesta i přízvuk měly stejnou libertinskou, lascivní, melancholickou či posměvačnou povahu.

Jedna jako by říkala: Moje krása zahřeje ledově chladná srdce starců.

Druhá: Ráda se povaluji na měkkých polštářích a opájím se myšlenkami na ty, kteří mě zbožňují.

Třetí, novicka na hostinách tohoto druhu, se ještě chtěla červenat: V hloubi duše cítím výčitky! Jsem katolička a bojím se pekla. Ale tolik vás miluji, tolik a tak vášnivě, že vám ochotně obětuji věčný život.

Čtvrtá pila víno z řeckého ostrova Chio a prohlašovala: „Ať žije radost! Za každého rozbřesku začínám nový život! Ráno si nepamatuju, co bylo večer, ačkoli jsem ještě opojená bujarostí minulé noci; každý den si naplno užívám šťastného života plného lásky!“

Žena, která seděla vedle Belvidera, upírala na svého souseda planoucí zrak. „Nenajala bych si bravi, kdybych chtěla zabít milence, který mě opustil! Udělala bych to sama.“ Potom se zasmála, sáhla po nádherně vypracované bonboniéře, křečovitě ji stiskla a rozmáčkla.

„Kdy z tebe bude velkovévoda?“ zeptala se šestá kurtizána knížete, ukazujíc zuby ve vražednickém úsměvu; oči jí přitom planuly bakchickým šílenstvím.

„A co ty? Kdy ti umře otec?“ prohodila se smíchem otázku ta sedmá a mámivě svůdným pohybem hodila svoji kytici donu Juanovi. Byla to nevinná dívka a ráda si pohrávala s posvátnými věcmi.

„Ach, ani mi o něm nemluvte,“ zvolal mladý a krásný don Juan Belvidero, „na světě jenom jeden otec žije věčně, a já mám tu smůlu, že je to zrovna ten můj!“

Ferrarské kurtizány, přátelé dona Juana i samotný kníže vykřikli hrůzou. Dvě stě let poté a za vlády Ludvíka XV. by se lidé dobrého vychování a vkusu tomuto výroku zasmáli. Ale orgie teprve začínaly, možná nebylo myšlení zúčastněných ještě otupené. Navzdory planoucím svícím, vášnivým výkřikům, nádheře zlatých a stříbrných váz, výparům vín a rozjímání nejrozkošnějších žen zbylo třeba v koutku duší trochu studu ve věcech lidských i božích, který se drží zuby nehty, dokud ho orgie neutopí v proudech pěnivého vína. Květy však už zvadly, pohledy ztupěly a opilost se zmocnila těl až po opánky, jak praví Rabelais. V nastalém tichu se otevřely jedny dveře; a jako při hostině Belšasarově se zjevil Bůh, tentokrát v podobě starého služebníka s bílými vlasy, roztřeseným krokem a staženým obočím; sluha vstoupil se zasmušilým výrazem, pohledem zdrtil věnce, poháry ze zlaceného stříbra, pyramidy ovoce, všechen ten třpyt a halas hodokvasu, purpur udivených tváří a barvy polštářů, zvalchovaných bílými pažemi žen; zahalil bujaré veselí smutečním flórem, když pronesl dutým hlasem tato chmurná slova: „Pane, váš otec umírá.“

Don Juan se zvedl a udělal směrem ke svým hostům gesto, které se dá vyložit jako: Promiňte, tohle se nestává každý den.

Otcova smrt často překvapí mladé lidi uprostřed nádhery života, třeba i při bláznivých orgiích. Smrt je stejně nevypočitatelná ve svých rozmarech jako kurtizána ve svém pohrdání; ale je věrnější, nikdy nikoho nezklamala.

Don Juan za sebou zavřel dveře hodovní síně, kráčel dlouhou chladnou a temnou chodbou a snažil se nasadit případný výraz; když totiž pomyslel na svoji synovskou roli, odhodil radost společně s ubrouskem. Byla tmavá noc. Mlčenlivý služebník, který vedl mladíka ke komnatě umírajícího, svítil pánovi jen chabě na cestu. SMRT za pomoci chladu, ticha a temnoty a patrně i vypitého vína možná zapůsobila na duši tohoto rozmařilce a přiměla ho k úvahám nad vlastním životem. Don Juan se zachmuřil jako muž, jenž míří k soudu, kde ho čeká proces.

Otec dona Juana Bartholomeo Belvidero byl devadesátiletý stařec, který strávil většinu svého života obchodními transakcemi. Často cestoval po Orientu, oplývajícím zázračnou mocí, získal tam obrovské bohatství a rovněž znalosti, podle jeho vlastních slov cennější než zlato a diamanty, o něž se už příliš nezajímal. „Dávám přednost zubu před rubínem a moci před učeností,“ prohlašoval občas s úsměvem. Tento dobrý otec rád poslouchal dona Juana, který mu líčil, jakou hloupost zase vyvedl; dával synovi zlato, jímž nijak nešetřil, a šelmovsky dodával: „Drahý synu, dopouštěj se jen takových pošetilostí, které tě pobaví.“

Byl to jediný stařec, jenž se s potěšením díval na mladého muže; otcovská láska a přemítání o synově skvělém životě zaháněla jeho zchátralost. V šedesáti letech se Belvidero vášnivě zamiloval do anděla mírnosti a krásy. Don Juan byl jediným plodem této pozdní a krátké lásky. Už patnáct let oplakával Belvidero ztrátu své drahé Juany. Jeho syn i početné služebnictvo přičítali právě této starcově bolesti zvláštní zvyky, které si osvojil. Bartholomeo se nastěhoval do nejméně pohodlného křídla paláce a jen zřídka z něj vycházel; dokonce ani don Juan nemohl proniknout do otcových komnat bez svolení. A pokud se tento dobrovolný poustevník procházel po paláci či po ulicích Ferrary, vypadalo to, že něco hledá a nemůže najít; byl v chůzi hluboce zadumaný, nerozhodný a zaměstnaný jako muž, jenž zápolí s nějakou představou nebo se vzpomínkou. Zatímco mladík pořádal nákladné a honosné hostiny a palácem se rozléhaly výbuchy radosti, zatímco koně přešlapovali na nádvořích a pážata se hádala na schodišti při hře v kostky, Bartholomeo snědl za den pouze sedm uncí chleba a pil výhradně vodu. Pokud si vyžádal kousek drůbeže, pak jen proto, aby dal kosti černému španělovi, svému věrnému psímu druhovi. Nikdy si nestěžoval na hluk. Když ho v nemoci probudily ze spánku zvuk lesního rohu a štěkání psů, jen prohodil: „Ach, to se vrací domů don Juan!“ Nikdy nežil na světě otec laskavější a vlídnější; mladý Belvidero s ním zacházel bez okolků a měl všechny nectnosti rozmazlených dětí; choval se k Bartholomeovi jako rozmarná kurtizána ke starému milenci: za drzost se omlouval úsměvem, prodával svoji dobrou náladu a shovívavě přijímal otcovu lásku. Když don Juan pomyslel na svá mladá léta, uvědomil si, že by jen těžko hledal kaz na otcově dobrotě. Teď se mu při chůzi chodbou rodily v srdci výčitky svědomí a už skoro odpouštěl Belviderovi, že tak dlouho žil. Vracel se k citům synovské lásky a podobal se při tom zloději, z nějž se stává počestný muž při pomyšlení na dobře ukrytý milion. Zakrátko mladík prošel vysokými a chladnými síněmi, které byly součástí otcových komnat. Působilo na něj vlhko v ovzduší, nadýchal se těžkého vzduchu a zatuchlého pachu vycházejícího ze starých tapiserií a skříní pokrytých prachem; poté se octl ve starcově staromódní ložnici před odpudivým lůžkem, u skoro vyhaslého krbu. Lampa postavená na stolku gotického stylu zaplavovala v nepravidelných intervalech více či méně silným světlem lůžko, a ukazovala tak starcovu tvář ve stále se měnících podobách. Špatně těsnícími okny sem foukal mrazivý vzduch; a sníh bičující skla vydával přidušený kvílivý zvuk. Don Juan se mimoděk zachvěl; tak ostře kontrastoval tento výjev s prostředím, které právě opustil. Přiblížil se k lůžku a zamrazilo ho až v kostech, když proud světla náhle ozářil otcovu hlavu: starcovy rysy byly strhané, kůže pevně přiléhala k lebce a měla lehce nazelenalý odstín, který bělost polštáře, na němž stařec spočíval, ještě hrůzně umocňovala; z pootevřených bezzubých úst křečovitě zkroucených bolestí unikaly steny, jejichž žalostné tóny ještě stupňovalo skučení bouře. Navzdory známkám chátrání vycházela z této hlavy až neskutečně silná zář. Mocný a svrchovaný duch zápasil se smrtí. Zapadlé oči obkroužené černí si zachovaly zvláštní utkvělost. Jako by se Bartholomeo snažil zabít pohledem umírajícího nepřítele v nohách postele. Tento chladný upřený pohled působil o to děsivěji, že hlava zůstávala nehybná jako lebka, kterou mívají lékaři na psacím stole. Starcovo tělo se dokonale rýsovalo pod pokrývkou a ukazovalo na ztuhlost údů. Všechno bylo mrtvé, jen oči žily. Zvuky vycházející Belviderovi z úst v sobě měly něco nepřirozeného. Don Juan se skoro zastyděl, že přichází k lůžku umírajícího otce s kytičkou od kurtizány na prsou a přináší s sebou vůně hostiny a odér vína.

„Bavil ses!“ zvolal stařec, když uviděl syna.

Čistý a lehký hlas zpěvačky, která obveselovala stolovníky, posílený akordy violy, na niž se doprovázela, přehlušil v tutéž chvíli vytí uragánu a pronikl až do této ponuré komnaty. Don Juan nemusel otci na otázku odpovídat, ty tóny to drsně učinily za něj.

Bartholomeo ho uklidnil: „Nezazlívám ti to, synku.“

Slova plná něhy dona Juana zabolela; neodpustil otci tuhle drásavou laskavost.

„Mám takové výčitky svědomí, otče!“ řekl pokrytecky.

„Chudáčku Juanino,“ pokračoval umírající přidušeným hlasem, „vždycky jsem se k tobě choval vlídně; možná by sis ani nepřál moji smrt.“

„Ó!“ zvolal don Juan, „kdybych vám mohl vrátit život tím, že obětuju kus svého života!“ (Takové věci se lehce říkají, pomyslel si prostopášník, stejně můžu slíbit své milence celý svět!) Sotva však mu tato myšlenka proběhla hlavou, starý španěl zaštěkal. Dona Juana hlas inteligentního zvířete zastudil, zdálo se mu, že pes jeho myšlenkám rozuměl.

„Věděl jsem, synku, že se na tebe můžu spolehnout,“ zvolal umírající. „Budu žít. Můžeš být spokojený. Budu žít, a přitom ti neseberu ani jediný den z těch, co máš před sebou.“

Blouzní, pomyslel si don Juan a nahlas dodal: „Ano, drahý otče, zajisté budete žít stejně dlouho jako já, neboť váš obraz zůstane v mém srdci navěky.“

„Nemluvím o takovém životě,“ ohradil se starý velmož, sebral všechny síly a vztyčil se na lůžku; mocně ho vzrušilo jedno z těch tušení, která se rodí pouze na úmrtním loži. „Poslouchej mě, synku,“ opakoval hlasem zesláblým posledním úsilím, „nechci umřít, jako se ty nechceš obejít bez milenek, vína, koní, sokolů, psů a zlata.“

To rád věřím, pomyslel si syn, poklekl k lůžku a políbil jednu z Bartholomeových mrtvolně zbarvených rukou. „Ale, otče, drahý otče, musíme se podrobit vůli boží,“ pronesl hlasitě.

„Bůh jsem já,“ zamručel stařec.

„Nerouhejte se,“ vzkřikl mladík, když spatřil hrozivý výraz v otcově tváři. „Smiřte se, dostalo se vám posledního pomazání a mně by způsobilo bolest, kdybyste zemřel v hříchu.“

„Poslouchej mě přece!“ zvolal umírající a ústa se mu stáhla do šklebu.

Don Juan zmlkl. Rozhostilo se strašlivé ticho. Tlumeným skučením metelice bičující okna stále pronikaly akordy violy a líbezného hlasu, tóny slabé jako rodící se den. Muž v agonii se usmál.

„Děkuji ti, žes pozval zpěvačky, žes přivedl muzikanty! Hostina, mladé a krásné ženy s bělostnou pletí a černými vlasy! Pozdrž tu všechny slasti života, já se zrodím znovu!“

„Blouznění dosáhlo vrcholu,“ poznamenal don Juan.

„Vynalezl jsem prostředek, jak se vzkřísit k životu. Poslouchej! Najdeš ho v zásuvce stolu. Otevřeš ji, když stiskneš pružinu skrytou pod gryfem.“

„Už jsem zde, otče.“

„Tak. A teď tam vezmi flakonek z horského křišťálu.“

„Mám ho.“

„Zasvětil jsem dvacet let tomu…“ V tu chvíli stařec vycítil, že se blíží konec, s námahou se soustředil a vypravil ze sebe: „Jakmile vydechnu naposledy, potřeš mi celé tělo tou tekutinou a já ožiju.“

„Je jí tu velmi málo,“ namítl mladík.

Bartholomeo už sice nemohl mluvit, ale ještě slyšel a viděl: po této poznámce se jeho hlava otočila k donu Juanovi pohybem až děsivě prudkým, krk zůstal zkroucený jako krk mramorové sochy, již sochařův rozmar odsoudil k tomu, aby se dívala ze strany, a vytřeštěné oči ještě podtrhly ohyzdnou nehybnost. Byl mrtev, mrtev a ve skonu ztratil svoji jedinou a poslední iluzi. Hledaje útočiště v synově srdci, nalezl hrob ještě hlubší, než jaký pozůstalí obvykle hloubí pro své mrtvé. Také se mu vlasy hrůzou zježily a jeho křečovitě strnulý pohled dosud mluvil. Byl to otec, který se soptě vztekem zvedal ze svého hrobu, aby požádal Boha o pomstu!

„A hele! Ten starý brach už dodělal!“ zvolal don Juan.

Chvatně přiblížil tajemný křišťálový flakon ke světlu a zkoumal ho, jako si pijan na konci večeře prohlíží svoji lahev. Při tom mu ušlo, že se otcovo oko obrací v sloup. Pes s otevřenou tlamou přebíhal pohledem ze svého mrtvého pána na elixír, stejně jako se don Juan díval střídavě na otce a na flakon. Lampa vrhala na celou scénu nerovnoměrné světlo. Ticho bylo hluboké, viola zmlkla. Belvidéro se zachvěl v domnění, že se otcovo tělo pohnulo. Děsil ho starcův neoblomný, žalující pohled a prudce mu zatlačil oči, jako by zaklapl žaluzii, kterou za podzimní noci rozrazil vítr. Stál bez pohnutí, ztracený v neveselých myšlenkách. Náhle protrhl ticho nepříjemný zvuk podobný skřípění zrezivělé pružiny. Překvapený don Juan málem upustil flakon. Vyvstal na něm pot ledovější než ocel dýky. Kohout z polychromovaného dřeva vykoukl nad ciferníkem hodin a třikrát zakokrhal. Šlo o jeden z vynalézavých strojků, s jejichž pomocí se učenci oné doby nechávali probouzet v určitou hodinu, aby se včas pustili do práce. Rozbřesk už barvil okenní skla doruda. Don Juan strávil uvažováním deset hodin. Staré hodiny byly věrnější své službě Bartholomeovi než on v plnění svých synovských povinností. Jejich mechanismus se skládal z táhla, koleček, šroubků a soukolí, zatímco on byl obdařen pouze pumpou vlastní člověku s názvem srdce. Skeptický don Juan nehodlal dál riskovat ztrátu tajemné tekutiny a uložil flakon zpátky do zásuvky gotického stolku. V tuto slavnostní chvíli zaslechl tlumený šum doléhající sem z chodby: neurčité hlasy, potlačovaný smích, lehké kroky, šustění hedvábí, a konečně i halasení veselé tlupy, která se snaží ztišit. Dveře se otevřely a objevili se v nich kníže, přátelé dona Juana, sedm kurtizán a zpěvačky v onom podivném zmatku, v němž se nacházejí tanečnice, když je zaskočí ranní světlo a slunce svádí boj s blednoucími plameny svíček. Všichni se dostavili, aby projevili mladému dědici obvyklou útěchu.

„Ó! Ó! Chudák don Juan si tu smrt snad bere k srdci,“ zašeptal kníže do ucha Brambille.

„Jeho otec byl ale opravdu hodný člověk,“ opáčila nevěstka.

Noční rozjímání vtisklo rysům dona Juana výraz tak překvapivý, že celá skupina ztichla. Muži zůstali stát. Ženy, jejichž rty byly vyschlé vínem a tváře flekaté od polibků, poklekly a začaly se modlit. Don Juan se bezděky zachvěl, když viděl tu nádheru, radost, smích, zpěvy, mládí, krásu, moc, zkrátka celý zosobněný život na kolenou před smrtí. V této zbožňováníhodné rozkošné Itálii se však tehdy zpustlost a náboženství tak pěkně pojily, že náboženství bylo zpustlostí a zpustlost náboženstvím! Kníže vřele stiskl donu Juanovi ruku; potom všechny obličeje současně nasadily stejný škleb napůl smuteční, napůl lhostejný, načež se tento výjev rozplynul a síň se vyprázdnila. Skutečný obrázek života! Kníže sestupoval ze schodů a poznamenal k Rivabarelle: „Hleďme! Kdo by to byl řekl do toho chvastouna a hlasatele bezbožnosti dona Juana! On svého otce miluje!“

„Všimli jste si toho černého psa?“ zeptala se Brambilla.

„Teď je nepředstavitelně bohatý,“ znovu začala s povzdechem Bianca Cavatolino.

„Co je mi po tom!“ zvolala hrdá Varonèse, ta, co rozbila bonboniéru.

„Co je ti po tom?“ zachechtal se vévoda. „S těmi dukáty, co má, je teď stejný kníže jako já!“

Zpočátku don Juan, kolísající pod tíhou tisíce myšlenek a zmítaný nerozhodností, váhal, jaký postoj zaujmout. Když se poradil s pokladem, který nashromáždil jeho otec, vrátil se večer k úmrtnímu loži s duší obtěžkanou děsuplným sobectvím. V otcových komnatách našel všechny služebníky domu zaměstnané zdobením lůžka, na němž bude zesnulý milostpán nazítří vystaven uprostřed nádherné smuteční komnaty; tuto zvláštní podívanou určitě přijde obdivovat celá Ferrara. Don Juan jen mávl rukou a všichni sloužící se zastavili, zaražení a rozechvělí.

„Nechte mě tu o samotě,“ vyzval je pohnutým hlasem, „dokončíte to, až odejdu.“

Když sem z chodby už jen slabě doléhal zvuk kroků starého služebníka, který odešel jako poslední, zavřel don Juan překotně dveře a jistý si, že je konečně sám, zvolal: „Tak to vyzkoušejme!“

Bartolomeovo tělo bylo položeno na dlouhém stole. Balzamovači je zakryli až po krk plátnem, aby ušetřili návštěvníky odpudivého pohledu na mrtvolu, jejíž sešlost a vychrtlost budila dojem kostlivce. Mumie ležela uprostřed ložnice a pod přirozeně poddajnou látkou se rýsovaly ostré, ztuhlé a vyzáblé tvary. Obličej už byl zohyzděný velkými fialovými skvrnami, známkou toho, že je nanejvýš nutné co nejdřív dokončit balzamování. Don Juan se roztřásl, když odzátkovával magický křišťálový flakon, navzdory cynismu, jímž byl obrněn. Přistoupil k hlavě mrtvého otce a musel dokonce chvilku počkat, tak se mu chvěly ruce. Od dětství však byl tento mladík důmyslně ovlivňován uvolněnými mravy prostopášného dvora; teď mu tedy kuráže dodala úvaha hodná vévody z Urbina, kterou ještě popíchla silná zvědavost. Zdálo se, že sám démon mu napověděl slova, jež mu neodbytně zvučela v hlavě: Potři oko! Vzal kus plátna, skrblicky ho navlhčil vzácnou tekutinou a lehce jím přejel po pravém víčku mrtvoly. Oko se otevřelo.

„Ó!“ vydechl don Juan a stiskl flakon v ruce tak křečovitě, jako ve snu svíráme větev, jež nás chrání před pádem do propasti.

Viděl oko plné života, dětské oko rozsvícené mladistvou jiskrou v hlavě mrtvého; pod záštitou krásných černých řas se podobalo osamoceným světýlkům, jaká pocestný zahlédne za zimních večerů na pustém venkově. Toto planoucí oko jako by se chtělo vrhnout na dona Juana: myslelo, obviňovalo, odsuzovalo, hrozilo, soudilo, mluvilo, křičelo, kousalo. Zmítaly se v něm všechny lidské vášně: nejněžnější snažné prosby, královský hněv, láska dívky, žádající milost od svých katanů, a konečně hluboký pohled, jaký vrhá na shluk lidu ten, kdo vystoupá na poslední stupeň popraviště. Z tohoto zlomku žití sálalo tolik energie, že vyděšený don Juan couvl, prošel se po komnatě a neodvažoval se znovu podívat na oko, které však stále viděl všude, na dřevěné podlaze, na tapiseriích. Komnata byla posetá body plnými ohně, života, inteligence. Všude planuly oči, jež po něm prahly!

„Dožil by se krásně stovky!“ zvolal mimoděk ve chvíli, kdy ho jakýsi ďábelský vliv přitáhl k otcovu tělu a on znovu sledoval onu zářivou jiskru.

Náhle se vnímavé víčko zavřelo a pak se znovu prudce otevřelo jako víčko ženy, která je svolná. Kdyby nějaký hlas zakřičel: „Ano!“, nevyděsilo by to dona Juana víc.

Co dělat? pomyslel si. Sebral odvahu a pokusil se bílé víčko zavřít. Jeho úsilí však vyšlo nadarmo.

Vypíchnout to oko? To by možná byla otcovražda, uvažoval.

„Ano,“ zamrkalo oko s udivující ironií na souhlas.

„Haha!“ zvolal don Juan, „vězí v tom kouzla a čáry.“ A přiblížil se k oku, aby ho rozmáčkl. Velká slza stekla po propadlých tvářích mrtvoly a dopadla mu na ruku.

„Je horká!“ zvolal don Juan a klesl na židli.

Tento zápas ho vyčerpal jako Jákoba bojujícího s andělem.

Konečně se zvedl se slovy: „Aspoň ať neteče krev!“ Potom sebral všechnu odvahu, jakou potřebuje ničema a zbabělec, a rozmačkal oko kusem plátna, nedíval se však na ně. Ozvalo se nečekané, ale děsivé zasténání. To chudák španěl zavyl a vydechl naposledy.

Že by to tajemství znal? ptal se sám sebe don Juan s pohledem upřeným na věrné zvíře.

Don Juan Belvidero byl považován za oddaného a zbožného syna. Nechal otci postavit náhrobek z bílého mramoru a sochařskou výzdobu svěřil nejslavnějším umělcům té doby. Nenalezl úplný klid, dokud otcova klečící socha nezatížila svou obrovskou vahou hrob, na jehož dně pohřbil don Juan jedinou výčitku, jež se dotkla jeho srdce ve chvílích fyzického zemdlení. Z dona Juana se stal lakomec poté, co pořídil inventář obrovského bohatství, jež nashromáždil jeho otec, milovník Orientu. Neměl snad dva životy, aby si těch peněz mohl užít? Jeho hluboce pátravý pohled prohlédl princip společenského života a pochopil svět o to lépe, že ho vnímal prizmatem hrobu. Rozebral lidi a věci a skoncoval jednou provždy s Minulostí, zastoupenou Historií; s Přítomností, utvářenou Zákonem; a s Budoucností, z níž sňalo závoj Náboženství. Vzal duši a hmotu, hodil je do tyglíku, a nenašel tam nic; a od té chvíle se stal DONEM JUANEM!

Byl mladý a krásný, nedělal si iluze o životě, vrhal se zuřivě do jeho víru, pohrdal světem a podmaňoval si ho. Jeho představa štěstí neměla nic společného s měšťáckým blažíčkem, které se pravidelně sytí vařeným hovězím, v zimě se spokojí se zahřívací mísou do postele, s noční lampou a jednou za čtvrt roku s novými pantoflemi. Ne, on se vrhl do života jako opice, která popadne ořech a bez dlouhého otálení obratně odstraní jeho hrubé slupky, aby se dostala k chutné dužině. Poezie a ušlechtilé opojení lidské lásky pro něj pranic neznamenaly. Nikdy se nedopustil onoho omylu mocných mužů, kteří se občas domnívají, že malí lidé věří těm velkým, a směňují vznešené myšlenky budoucího života za drobné našich pomíjivých myšlenek. Stejně jako oni mohl klidně kráčet s nohama na zemi a s hlavou v oblacích; on ale raději seděl a svými polibky osušoval něžné, svěží a voňavé ženské rty; neboť stejně jako Smrt bezostyšně požíral všechno, chtěl lásku majetnickou, lásku orientální s dlouhou a snadnou rozkoší. Miloval ve všech ženách Ženu a cynismus se stal přirozeností jeho duše. Když jeho milenky na lůžku stoupaly k nebesům, kde se ztrácely v lůně opojné extáze, don Juan je tam následoval, vážný, srdečný a upřímný jako německý student. Avšak říkal JÁ tam, kde jeho poblázněná a láskou zpitá milenka říkala MY! Obdivuhodně dobře uměl předstírat, že ho žena uchvátila. Vždy mu každá uvěřila, že se chvěje jako mladíček, který se na plese ptá své první tanečnice: „Tančíte ráda?“ Ale když na to přišlo, uměl zlostně zařvat, vytasit svůj mocný meč a pobíjet komtury. V jeho prostotě byl výsměch a v jeho slzách smích; vždycky dokázal ronit slzy jako žena, když říká manželovi: „Když mi nedaruješ ekvipáž, pukne mi srdce.“ Pro obchodníky je svět balík zboží nebo bankovky v oběhu; pro většinu mladých mužů je svět žena; pro některé ženy je to muž; pro některé bytosti je to salon, společnost, čtvrť, město; don Juan považoval sám sebe za vesmír! Dokonalý vzor půvabu a noblesy, vždy okouzlující a svůdný, přivazoval svoji loďku ke každému břehu; když se však nechal vést, pak jen tam, kam chtěl být doveden. Čím déle žil, tím více pochyboval. Zkoumal lidi a přišel na to, že odvaha bývá často opovážlivostí, opatrnost jen zbabělostí, šlechetnost vypočítavostí, spravedlnost zločinem, citlivost hloupostí a počestnost pouhou formou. Jedinečnou souhrou osudu si všiml, že lidé skutečně poctiví, citliví, spravedliví, velkorysí, rozumní a odvážní nenacházejí u ostatních žádné uznání. Jak chladná je to hra! řekl si. Ta nepochází od nějakého boha. A tak se vzdal víry v lepší svět, nikdy nesmekl, když slyšel ono jméno, a považoval kamenné sochy v kostelech jen za umělecká díla. Chápal, jak funguje lidská společnost, a nikdy neútočil příliš zhurta na předsudky, protože nebyl mocný jako kat; ale manipuloval s grácií a duchaplností společenskými zákony, tak skvěle vystiženými v Molièrově dialogu s panem Nedělkou. Byl vskutku typem Molièrova Dona Juana, Goethova Fausta, Byronova Manfreda a Maturinova Melmotha. Byl předlohou pro velké obrazy vylíčené největšími génii Evropy, jimž nebudou chybět Mozartovy akordy a možná ani Rossiniho lyra! Byl typem zvěčňujícím princip zla, jež žije v člověku; jeho kopie se objevují od století ke století: buď takový typ přijde vyjednávat s lidmi vtělený do Mirabeaua; nebo jen mlčky jedná jako Bonaparte; nebo dotírá na vesmír ironií jako božský Rabelais; nebo se vysmívá bytostem, místo aby urážel věci jako maršálek de Richelieu; a možná ještě lépe – vysmívá se současně lidem i věcem jako nejslavnější z našich vyslanců. Ale hluboká inteligence dona Juana Belvidera předem zahrnula všechny tyto génie. Hrál o všechno a se vším. Jeho život byl jeden výsměch adresovaný lidem, věcem, institucím, myšlenkám. A pokud jde o věčnost, důvěrně hovořil půl hodiny s papežem Juliem II. a na konci rozhovoru mu řekl se smíchem: „Jestli si skutečně musím vybrat, raději věřím v Boha než v ďábla; moc spojená s dobrotou nabízí stále lepší útočiště, než může poskytnout padlý anděl.“

„Ano, ale Bůh chce, abychom se káli na tomto světě…“

„Pořád tedy myslíte na své odpustky?“ opáčil Belvidero. „Nu dobrá, mám celý jeden život v záloze, abych se mohl kát z hříchů svého prvního života.“

„Ach! Pokud takhle chápeš stáří,“ zvolal papež, „hrozí ti kanonizace.“

„Poté co dosadili na papežský stolec vás, lze už věřit všemu.“

A šli se spolu podívat na dělníky, zaměstnané výstavbou obrovské baziliky zasvěcené svatému Petrovi.

„Svatý Petr je geniální muž, který nám zbudoval dvojí moc,“ řekl papež donu Juanovi, „zaslouží si tento památník. Ale občas si v noci myslím, že přijde potopa, všechno smete a přijde čas začít znovu…“

Don Juan a papež se rozesmáli, rozuměli si. Hlupák by se nazítří šel pobavit s Juliem II. k Rafaelovi nebo do rozkošné Villa Madama; Belvidero však chtěl vidět, jak papež slouží mši, aby se utvrdil v pochybnostech. V nemravném prostředí by mohl Giuliano de la Rovere, jinak papež zvaný Hrozný, vyvrátit své dřívější tvrzení a vykládat Apokalypsu.

Tato legenda však v žádném případě nemá sloužit k doplnění materiálů těm, kdo budou chtít napsat paměti o životě dona Juana; má jen dokázat slušným lidem, že Belvidero nezemřel v souboji s kamennou sochou, což nám vnucují někteří tiskaři. Když dosáhl don Juan Belvidero šedesátého roku svého věku, usadil se ve Španělsku. Tam se na stará kolena oženil s mladou rozkošnou Andalusankou. Schválně však nebyl dobrý manžel ani dobrý otec. Vypozoroval totiž, že muži jsou nejněžněji milováni ženami, na něž příliš nemyslí. Dona Elvíra, vychovaná ve zbožnosti starou tetou v zapadlém hnízdě Andalusie, v zámku několik mil vzdáleném od San Lucaru, byla ztělesněním oddanosti a laskavosti. Don Juan uhodl, že tato žena bude dlouho bojovat s láskou, než jí podlehne, a doufal tedy, že pak zůstane ctnostná až do jeho smrti. Byla to opravdová hra, partie šachu, kterou chtěl sehrát ve stáří. Poučil se z chyb, jichž se dopustil jeho otec, a rozhodl se, že až zestárne, podřídí všechno do nejmenšího detailu úspěchu dramatu, jež se mělo odehrát na jeho úmrtním loži. A tak největší díl svého bohatství schoval ve sklepích paláce ve Ferraře, kam zavítal jen zřídka. Druhá část majetku tvořila jeho doživotní důchod, čímž měl být zajímavý pro manželku a děti, dokud bude žít; tak zchytrale měl jednat jeho otec. Don Juan však tento machiavelistický postup ani nepotřeboval. Jeho syn, mladý Filip Belvidero, se stal Španělem stejně svědomitě pobožným, jako byl jeho otec bezbožný, možná v souladu s příslovím: otec stýskal a syn výskal. Don Juan vybral abbého ze San Lucaru, aby pečoval o svědomí vévodkyně de Belvidero a syna Filipa. Tento duchovní byl svatý muž pěkné postavy, obdivuhodně dobře stavěný, s krásnýma černýma očima, hlavou jako Tiberius znavenou půsty a bílou neustálým umrtvováním těla; žil v trvalém pokušení jako všichni osamělí. Starý šlechtic možná doufal, že mu bude ještě dopřáno zabít duchovního, než skončí první životní běh. Buď byl však abbé stejně silný, jako mohl být sám don Juan, nebo byla dona Elvíra opatrnější či ctnostnější, než se ve Španělsku soudí o ženách, a tak byl don Juan nucen strávit své poslední dny bez domácího skandálu a v poklidu jako starý venkovský farář. Občas ho potěšilo, když syna či manželku přistihl, jak zanedbávají své náboženské povinnosti, a pánovitě trval na tom, aby dodržovali všechny závazky, jež věřícím ukládá Řím. A nejšťastnější byl, když slyšel galantního abbého ze San Lucaru, donu Elvíru a Filipa diskutovat o svědomí. Navzdory výjimečné péči, již don Juan Belvidéro věnoval své osobě, přišla zchátralost; s věkem bolesti přišly i výkřiky bezmocnosti, výkřiky o to víc rozdírající, oč bohatší byly vzpomínky na bouřlivé mládí a požitkářskou zralost. Muž, jehož posledním krutým šprýmem bylo, že přiměl ostatní, aby věřili zákonům a zásadám, jimž se on vysmíval, usínal večer co večer s jedinou myšlenkou – možná! Tento vzor bontonu, vévoda nedostižný v hýření, tak vznešený na korzu, tak dvorný k ženám, jimž ždímal srdce, jako venkovan kroutí povříslo z rákosí, tento geniální muž úporně zvracel hleny, trpěl obtížným ischiasem a neustále mu teklo z nosu a z očí. Zuby ho opouštěly jeden po druhém, podobně jako po hostině odcházejí nejkrásnější a nejlépe oděné dámy a nechávají za sebou pustotu a prázdnotu. Jeho kdysi tak smělé ruce se třásly, štíhlé nohy podklesávaly a jednoho večera mu mrtvice sevřela svými hákovitými a ledovými prsty krk. Od toho osudného dne z něj byl nepříjemný, hrubý morous. Vinil syna a manželku, že o něj tak oddaně a dojemně pečují jen kvůli jeho doživotní rentě. Elvíra a Filip prolévali hořké slzy a ještě násobili laskavost a vlídnost u lože zlomyslného starce, jehož zlomený hlas náhle zvroucněl, když pronášel: „Mí drazí, ženo milená, synu, odpouštíte mi, že? Trochu vás trápím. Běda! Velký Bože! Proč dopouštíš, abych tak těžce zkoušel tyto dvě nebeské bytosti? Měl bych být jejich radostí a jsem jejich bičem božím.“ Tak ty dva nešťastníky ještě více připoutal ke své osobě, zapomínali na dlouhé měsíce starcovy netrpělivosti a krutosti kvůli jedné hodině, kdy rozvinul netušené poklady předstírané vlídnosti a pokrytecké něhy. Faleš mu přinášela daleko větší prospěch než skutečná laskavost, s jakou s ním kdysi jednal jeho otec. Konečně dosáhla jeho nemoc takového stupně, že jím museli manévrovat jako felukou, která vjíždí do nebezpečného průplavu, aby ho dostali do postele. Nadešel den smrti. Tato skvělá a cynická osobnost, jež dokázala rozumem překlenout destrukci i zhoubu, byla náhle vydána na milost lékaři a zpovědníkovi, dvěma lidem, k nimž cítil neskrývaný odpor. Choval se k nim však žoviálně. Copak pro něj za závěsem budoucnosti neblikalo světlo? Na tomto závěsu, pro ostatní těžkém jako z olova, pro něj ovšem lehoučkém a průsvitném, si jako stíny pohrávaly slasti mládí.

Byl krásný letní večer, když don Juan ucítil, že se smrt blíží. Španělské nebe bylo obdivuhodně čisté, pomerančovníky vydechovaly opojnou vůni, hvězdy šířily živé a svěží světlo, sama příroda jako by mu dávala záruky vzkříšení; zbožný a poslušný syn seděl vedle něj a díval se na něj s láskou a úctou. Kolem jedenácté v noci chtěl don Juan zůstat s touto nezáludnou bytostí sám.

„Filipe,“ oslovil syna hlasem tak něžným a cituplným, že se mladík zachvěl a rozplakal se štěstím. Ještě nikdy nevyslovil ten neúprosný otec takovým způsobem jeho jméno. – „Poslouchej mě, synu,“ pokračoval umírající. „Jsem velký hříšník. A celý život jsem myslel na svoji smrt. Kdysi jsem se přátelil s velkým papežem Juliem II. Ten znamenitý prelát se obával, aby mě nějaké podráždění smyslů nepřinutilo spáchat smrtelný hřích ještě na smrtelné posteli poté, co jsem přijal poslední pomazání; daroval mi tedy flakon se svatou vodou, jež kdysi vyvěrala ze skal v poušti. Slíbil jsem, že uchovám v tajnosti tuto zpronevěru církevního majetku, ale jsem oprávněn odhalit ji in articulo mortis svému synovi. Vzácný flakon naleznete v zásuvce tohoto gotického stolku, který nikdy neopustil místo u mého lože… Křišťálová lahvička vám ještě poslouží, drahý Filipe. Přísahejte mi na svoji věčnou spásu, že přesně vyplníte mé příkazy!“

Filip se zadíval na otce. Don Juan se dobře vyznal v lidských citech a v tom, jak se odrážejí ve výrazu obličeje; podle toho, co vyčetl ze synovy tváře, mohl klidně zemřít. To jeho otce se zmocnilo v poslední vteřině zoufalství, když zahlédl sobeckou lhostejnost v synových očích.

„Zasloužil sis jiného otce,“ pokračoval don Juan. „Přiznávám se ti, synku, že ve chvíli, kdy mi ctihodný abbé ze San Lucaru uděloval poslední pomazání, myslel jsem na to, jak neslučitelné jsou ty dvě mocnosti – ďábel a Bůh.“

„Ó! Otče!“

„A napadlo mě, že když satan dostane své, bude muset sjednat odpuštění pro své přívržence. Kdyby to neudělal, byl by pěkný bídák. Tato myšlenka mě pronásledovala. Šel bych tedy do pekla, synku, kdybys nevyplnil moji vůli.“

„Ach, otče, okamžitě mi povězte, co mám vykonat!“

„Jakmile zavřu oči,“ pokračoval don Juan, „což se stane možná za několik minut, vezmeš do náruče mé dosud teplé tělo a položíš je na stůl uprostřed této komnaty. Potom zhasneš lampu; musíš si vystačit se svitem hvězd. Svlékneš mi šaty; a zatímco se budeš modlit otčenáš a zdrávas a pozdvihovat svoji duši k Bohu, pečlivě mi svlažíš svatou vodou nejprve oči, rty a celou hlavu a pak postupně i údy a tělo; boží moc je tak silná, drahý synu, že tě nesmí nic udivit!“

V tuto chvíli don Juan ucítil, že smrt je tady, a dodal rozechvělým hlasem: „Drž tu lahvičku dobře.“ Potom potichu vydechl naposledy v náručí svého syna, jehož slzy hojně skrápěly otcovu ironickou a sinalou tvář.

Bylo kolem půlnoci, když don Filip Belvidero položil otcovo mrtvé tělo na stůl. Nejdříve políbil jeho hrozivé čelo a šedé vlasy a pak zhasil lampu. Díky tlumenému světlu měsíce, jehož bizarní odlesky ozařovaly krajinu, viděl zbožný Filip otcovo tělo nejasně, jako cosi bílého v šeru. Mladík navlhčil kus plátna v tekutině a zabraný do modlitby poctivě potřel otcovu hlavu. Bylo hluboké ticho. Slyšel sice jakýsi nepopsatelný šum, ale přičítal ho vanutí větru v korunách stromů. Když navlhčil pravou paži, ucítil, jak mu krk sevřela mladá a silná ruka, a ta patřila jeho otci! Z úst se mu vydral rozdírající křik a on upustil flakon, který se rozbil. Tekutina se vypařila. Přiběhli služebníci s pochodněmi. Křik je vyděsil a překvapil, jako by vesmírem otřásly polnice Posledního soudu. Za okamžik byla komnata plná lidí. Rozechvělý dav uviděl omdlelého Filipa, jemuž svírala krk otcova silná paže. Potom se stalo něco nadpřirozeného: přítomní uzřeli hlavu dona Juana, stejně mladou a krásnou, jako byla hlava Antinoova; hlavu s černými vlasy, jiskrnýma očima, rudými rty, hlavu, která se hrozivě zmítala a nedokázala rozhýbat kostru, jež k ní patřila. Starý služebník vykřikl: „Zázrak!“ A všichni kolemstojící Španělé opakovali: „Zázrak!“ Dona Elvíra byla příliš zbožná, než aby jen tak přijala něco tak tajemného, a poslala pro abbého ze San Lucaru. Když duchovní uviděl na vlastní oči ten zázrak, rozhodl se využít ho jako duchaplný muž i jako abbé, který si přeje rozmnožit své příjmy. Hned prohlásil, že don Juan bude zaručeně prohlášen za svatého a obřad nanebevzetí se odehraje v jeho klášteře, který od této chvíle ponese název San Juan de Lucar, svatý Jan Lucarský, jak pravil. Po těchto slovech se hlava dost legračně zašklebila.

Náklonnost Španělů k tomuto druhu slavnostních obřadů je dostatečně známá, takže si každý jistě snadno představí, jak okázale a nákladně oslavilo opatství San-Lucar přeložení ostatků blahoslaveného dona Juana Belvidera do svého kostela. Několik dní po smrti tohoto věhlasného šlechtice se o jeho nedokončeném zmrtvýchvstání hojně vyprávělo od vesnice k vesnici v okruhu více než padesáti mil kolem San Lucaru; bylo až k neuvěření, kolik zvědavců bylo na cestách; lidé sem proudili ze všech stran, přilákalo je Te Deum zpívané při pochodních. Bývalá mešita kláštera San Lucar, nádherná budova vystavěná Maury, pod jejímiž klenbami se už tři staletí nevelebilo Alláhovo jméno, ale jméno Ježíše Krista, nemohla pojmout dav, který se seběhl na obřad. Hidalgové v sametových pláštích a s meči po boku, natlačení na sebe jako mravenci, postávali kolem pilířů a neměli místo, kam by poklekli; a klekali jen tady. Rozkošné venkovanky v bohatě zdobených sukních, obkreslujících jejich pomilováníhodné tvary, nabízely rámě starcům s bílými vlasy. Mladíci s planoucíma očima stáli vedle nastrojených stařen. Potom tu byly rozechvělé dvojice, u vytržení z té atmosféry, zvědavé snoubenky, které sem přivedli jejich miláčkové; čerství novomanželé; děti se ustrašeně držely za ruce. Tato vyšperkovaná společnost překypovala barvami, zářila kontrasty, byla zaplavená květinami, jemně hlučela v tichu noci. Široké dveře kostela se otevřely. Ti, kdo přišli příliš pozdě, zůstali venku a zdálky sledovali třemi otevřenými portály výjev, jemuž vzdušné dekorace našich moderních oper nesahají po kotníky. Zbožní i hříšníci spěchali, aby získali podporu nového svatého, rozsvěcovali v tomto rozlehlém kostele na jeho počest tisíce svíček; zištná světla dávala budově magické kouzlo. Černé arkády, sloupy a jejich hlavice, hluboké kaple svítící zlatem a stříbrem, saracénské krajkoví, nejjemnější linie této krásné stavby se rýsovaly v oslnivém světle jako rozmarné tvary, které se tvoří v rudé výhni. Byl to celý oceán ohně, jemuž v zadní části kostela vévodil zlacený kůr, na němž se zvedal hlavní oltář, který by nádherou mohl soupeřit s oslepujícím půvabem vycházejícího slunce. Záře zlatých lamp, stříbrných kandelábrů, korouhví, střapců, světců a votivních darů bledla před schránkou na svaté ostatky, kde ležel don Juan. Bezbožníkovo tělo se blyštělo drahokamy, květinami, křišťály, diamanty, zlatem, pery bílými jako andělská křídla a zastiňovalo Kristův obraz na oltáři. Kolem něj planuly četné svíce, jejichž světlo se ve vzduchu vlnilo. Dobrý abbé ze San Lucaru, vyšňořený v pontifikálním rouchu, s mitrou ozdobenou drahokamy, v rochetce a se zlatou berlou, seděl jako král kůru v přepychovém křesle hodném císaře uprostřed svého kléru, složeného z nehybných bělovlasých kmetů v jemných albách, kteří se podobali svatým zpovědníkům, jež malíři seskupují kolem Věčného. Regenschori a kapitulní hodnostáři, ozdobení skvostnými odznaky své církevní marnivosti, přecházeli sem tam uprostřed mračen kadidla a vypadali jako hvězdy putující po nebeské klenbě. Když nastala hodina triumfu, zvony se ozvěnou rozezvučely po krajině a celé to obrovské shromáždění vyslalo k Bohu první provolání chvály, jímž začíná Te Deum. Vznešený výkřik! Zněly čisté a vysoké hlasy žen ve svatém vytržení, promíšené s hlubokými a silnými mužskými hlasy; tisícovky hlasů tvořily tak mohutný zvuk, že ho nepřehlušily ani hlasité píšťaly varhan. Pouze pronikavé vysoké hlásky dětských kůrových zpěváčků a několik důrazných basů probouzely přívětivé myšlenky, zpodobňovaly dětství a sílu v tomto úchvatném souzvuku lidských hlasů, spojených v pocitu lásky.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Elixír života.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.