Anne Jacobs als Leah Bach

INSEL DER TAUSEND STERNE

Eine Reise ins geheimnisvolle Afrika

Copyright © 2020 by Blanvalet Verlag,

a division of Verlagsgruppe Random House GmbH, München, Germany

Alle Rechte vorbehalten

Jacket design © by Johannes Wiebel / punchdesign

Jacket photo © by Shutterstock.com

Translation © 2022 by Iva Daňková

ISBN  978-80-249-4687-0

Kapitola 1

Proč radši přece jen nejela tramvají! Paula se na sebe v duchu zlobila, že se pořád snaží na něčem ušetřit, a celá zmrzlá čelila ledovému únorovému větru, který dnes zatím neprovázelo sněžení. Krátce po sedmé byla ještě tma, v rozptýleném kuželovitém svitu pouličních lamp se míhaly obrysy šedě a černě oblečených lidí spěchajících po Köpenické ulici, dělníků, trhovkyň a pomocníků v domácnosti. Sem tam se mihl i „lepší člověk“ v rozevlátém plášti a jednou rukou si přidržoval klobouk. Ve studeném vichru každý klopil hlavu a schoulený šlapal co nejrychleji vpřed.

Koňské povozy rachotily po silnici dlážděné kočičími hlavami, zanedlouho přejel i automobil s koly opatřenými pneumatikami, potom se objevila osvětlená tramvaj. Paula přimhouřila oči a podívala se, kolik cestujících se ve voze tísní. No, moc pohodlí by si neužila, nejen kvůli návalu, ale i proto, že uvnitř to bezpochyby nepříjemně zavání. Ale mohla být v suchu a teple. Jen proto, aby ušetřila deset feniků, přijde na koloniální úřad zkřehlá a v navlhlé sukni, o mokrých střevících a poničeném klobouku ani nemluvě. Ještě štěstí, že za nadřízeného má ministerského ředitele Diedericha, který je laskavý – zvlášť když jako sekretářka zaměstnaná na císařském ministerstvu musí velmi dbát na upravený zevnějšek. Žádá se od ní, aby vypadala úhledně, ale v žádném případě vyzývavě, má působit jako dáma, nicméně se nestrojit nepřiměřeně, a představa, že se bude oblékat moderně, ovšem naprosto vylučuje, že by přišla do kanceláře v kalhotové sukni nebo nedejbože v některém typu takzvaných reformních šatů, pod něž se nenosí korzet.

Na Valech se obratně vyhnula šplouchanci špinavé vody, kterou mladá posluhovačka s plechovým kbelíkem vyběhla vylít do pouličního kanálu. Spršku však schytali jiní, na děvče se obořili a nevybíravě mu spílali.

Berlíňané se rozhodně nedrželi zpátky, když je něco popudilo – na rozdíl od lidí žijících v okolí jezera Müritz, odkud Paula pocházela. Venkované se chovali spíš rozvážně a slovy šetřili.

„Kam vejráš, náno?“

Ani služka se nedala zahanbit a neomaleně se rozkřikla. Její zvučný a břitký hlas ještě chvilku dozníval v hluku projíždějících vozidel, až ho pak přehlušilo halasné vyvolávání mladého kamelota. Paula cítila, že se rychlou chůzí konečně zahřála, jen ruce a obličej měla stále ještě zmrzlé, a ke všemu ji studilo na hrudi a ramenou, kde se jí kabát bohužel už promáčel. Znovu tedy přidala do kroku, ostatně právě procházela velmi ubohou oblastí kolem Rossbrücke a tam se v domovních vchodech běžně krčila různá individua. Poblíž tohoto mostu se zdržovali lidé bez domova, ubožáci a chuďasové, kteří neměli práci ani střechu nad hlavou, a také pijáci či všelijak postižené osoby nebo nemocní, o něž nikdo nepečoval. I doma u jezera Müritz se potulovali žebráci a neduživci, ale ve vesnicích se o ně přece jen vždycky někdo postaral. Kdežto v Berlíně, ve světě velkoměsta, prý kolikrát někdo „hebne“ přímo na ulici, jak tvrdila její spolubydlící Magda. Paula si však o tom jednou povídala s doktorem Falkem a ten ji ujistil, že bezdomovci se mohou na noc uchýlit do azylových středisek a kromě toho jsou pro ně stále připravené výdejny polévek – neboť císař opatruje všechny, kteří se bez vlastního zavinění ocitli v nouzi.

Ty bídné postavy jí naháněly strach. V létě se stalo, že nějaký opilý otrhanec pronikl do davu chvátajících lidí a přímo před ní zavrávoral. Jak padal, zachytil se její sukně a málem ji strhl k zemi. Ta příšerně trapná situace ji opravdu vyděsila. Kolem pršely všelijaké poznámky, a hlavně kvůli neomaleným posměškům tehdy zrudla až po kořínky vlasů – propánakrále, ještě aby to vypadalo, že toho chlapa zná! Dost dlouho se pak obávala, aby se o její nemilé příhodě nedoslechli na Říšském koloniálním úřadě a nakonec ji „pro nevhodné známosti“ nepropustili. Nějaký čas nemohla spát a v hlavě jí strašily hrozné představy, připravovala si argumenty, kdyby se případně musela obhajovat, a rovnou už radši zvažovala, kdo z okolí by se za ni zaručil a dosvědčil jí bezúhonnost. V úvahu přicházely pouze paní von Meerten, její bytná, a spolubydlící Magda Grünlichová. A dál už nanejvýš teta Alice v Hamburku, jenže tu by mohla do svých potíží zasvětit jedině v krajním případě – vždyť právě ona našla cestičky, jak doporučit svou neteř Paulu von Dahlen státnímu tajemníkovi Solfovi. Později se naštěstí ukázalo, že se o té neblahé příhodě nikdo nedozvěděl; nic nenaznačovala dokonce ani kolegyně Gertrud, která si jinak neodpustila jedinou příležitost, kdy se mohla do Pauly strefovat.

V kalném rozbřesku kuželovitá záře pouličních lamp stále víc bledla a ostré obrysy se rozplývaly. Drobné sněhové vločky, jež přivál vítr od západu, tály v dešťové kapky. Na Spittelmarktu uvázl automobil a obestoupila ho tlupa výrostků, kteří kdovíproč neseděli ve škole. Řidič se skláněl pod zvednutou kapotou a snažil se závadu opravit. Pár kluků se smálo a ušklíbalo, ale většina fascinovaně zírala na odhalený motor. Paulu nijak nepřekvapovala zvědavost zevlounů, jelikož i ji samotnou velice zajímalo, co vlastně se děje pod plechovou kapotou a čím je vůz poháněn, aby se rozjel i bez tažného zvířete nebo elektrického vedení. Tu ryze mužskou záležitost jí však samozřejmě nikdo neobjasnil. Ať už se ptala Wilhelma či Friedricha, svých dvou bratrů, nebo na to zavedla řeč při hovorech s pány na ministerstvu, dočkala se nanejvýš obšírných výkladů, které však kupodivu směřovaly k naprosto rozdílným závěrům, a tak pro ni provoz automobilů zatím stále zůstával velkou neznámou. Jistěže připouštěla, že jako ženě se jí nedostává patřičných technických znalostí, ale spíš jí připadalo, že muži se zpravidla sice tváří, jako by motorům rozuměli, nicméně ve skutečnosti o nich nemají ani ponětí. U bratra Wilhelma o tom ostatně vůbec nepochybovala.

Ošklivou oblast u vodního kanálu měla konečně za sebou. Teď musí kolem nemocnice a do kopečka po Lipské ulici. Nahoře, kde právě zastavila tramvaj a cestující vystupovali, pak zahne do Vilémovy. Čeká ji ještě pořádný kus cesty, ale to jí samo o sobě nevadilo, protože doma se dřív po panství hodně naběhala. Na loukách a lesních pěšinách s měkkou půdou se však nohy zdaleka tak neunavily jako při pochůzkách ve městě, kde nemohla uniknout nepříjemné dlažbě.

Vážně asi pořád zůstává „vesnickou husičkou“, jak se jí Gertrud často a ráda pošklebuje. Ale stejně nějak nechápala, proč jí někdo předhazuje, že vyrůstala na samotě, která obklopuje jejich panství v Mecklenbursku. Ačkoli popravdě si ještě dobře vybavovala, jak žasla nad rušným a kolotajícím životem v Berlíně, když tam před půldruhým rokem přijela. Fascinovaly ji velkolepé budovy, zámky, muzea i památníky a nad nabídkou v krámcích i obchodních domech postávala skoro bez dechu. Pak se jednou v neděli se svou spolubydlící Magdou procházela pod lipovým stromořadím na slavné třídě Unter den Linden a přímo kolem ní projel na koni sám císař, provázený několika muži a dvěma dámami v jezdeckém oblečení. Stačila v císařově obličeji postřehnout jeho typické rysy, fešný knírek, autoritativní výraz světlých očí. Toho dne se nadnášela štěstím. Rázem zapomněla na počáteční těžké týdny, kdy se jí v dříve neznámém lomozu a stálém rozruchu večer nedařilo usnout a do práce přicházela nevyspalá. Kvůli tmavým kruhům pod očima se jí poťouchlá Gertrud tehdy optala, jestli má opravdu tak vzrušujícího milence, že se bez něj neobejde ani jedinou noc, a pobouřenou Paulu nenapadla žádná vhodná odpověď. Proto se jen mlčky odvrátila. S výpadem své kolegyně se nevypořádala dodnes. Teď už by ji za tu potměšilou poznámku uměla zpražit, ale co naplat: tenkrát ještě nedovedla jaksepatří odseknout.

Blížila se osmá a tou dobou již v Lipské ulici panoval čilý provoz, vozy hrčely a všude se rozléhaly hlasy chodců. Přijížděly dostavníky, automobily i kočáry, mnozí troubili jako na lesy a tramvaj pro výstrahu pronikavě zvonila. Při pohledu k zastávce Paulu potěšilo, že se rozhodla jít do zaměstnání pěšky, protože ti, kdo vystoupili z tramvaje, se museli brodit pořádnou kaluží. Takže střevíce by si stejně promáčela.

Ne že by si nemohla dovolit utratit za jízdenku deset feniků, ale šetřila, kde jen mohla, aby dokázala posílat domů aspoň drobné částky. Bratři věčně něco potřebovali a peněz se nedostávalo – od té doby, co otec zemřel, se matka topila v dluzích. Paula si s hrdostí uvědomovala, že je v rodině jediná, kdo si zajistil stálý příjem, a nechtěla si moc připouštět, že si toho rodina nijak zvlášť necení.

V nevýrazném ranním světle působila průčelí správních budov ve Vilémově ulici šedivým a fádním dojmem, nekonečná řada oken, sem tam novoklasicistní portál, potom po levé straně vstup do ministerstva zahraničí, zdobený dvěma sloupy. Říšský koloniální úřad sídlil po pravé straně hned vedle státního ministerstva, třípatrová stavba se vyznačovala středovým arkýřem, který rozšiřoval místnosti v prvním a druhém poschodí. Paula už dobře znala strohý a nevlídný interiér této instituce, kde ke všemu bylo i hodně chladno, jelikož většina kanceláří se nedala vytápět. Jakmile někdy zůstaly s Gertrudou samy, honem si vždycky zahalily ramena vlastnoručně upletenými vlněnými šály.

Když Paula docházela ke vchodu, zalapala po dechu. Ne proto, že celou trasu zvládla svižným tempem, ale spatřila doktora Falka, který v plášti a klobouku právě vystoupal po schodech. Samozřejmě ji zpozoroval a kavalírsky čekal, aby jí přidržel těžké železné dveře. Cítila se trapně, protože původně se chtěla trochu upravit, než se s ním pozdraví, aspoň si otřít tváře smáčené deštěm a urovnat si vlhký, pomačkaný klobouk. Ale na to jí nezbýval čas.

„Má úcta,“ usmál se na ni. „Přesná jako hodinky, slečno Dahlenová.“

Vyhovovalo jí, že v obličeji přirozeně zrůžověla mrazíkem – aspoň se nepozná, že se zapýřila při pohledu do jeho blankytných očí. Pruská modř, prohodila jednou žertem. Nikoli nebeský či ocelový odstín, natož pomněnkový. Prostě a jednoznačně pruská modř, jakou se pyšní důstojnické uniformy, jen tlumenější a nepatrně tmavší. Svým postřehem ho tehdy zaujala.

„Stejně jako vy,“ odpověděla a vklouzla dovnitř. Ve spoře osvětlené chodbě setřásla kapky vody z kabátu i sukně, aby se ještě víc nevsákly do látky.

„Jak jinak – při svém nejistém postavení se musím mít na pozoru, abych si někoho nepopudil nedochvilností,“ přitakal pobaveným tónem.

Na schodišti se držel těsně za ní, a přestože dřevěné stupně příšerně skřípěly, zaslechla, že si také otřepal plášť i klobouk. Přijel dnes tramvají? Nebo dostavníkem? Bydlel kdesi v Charlottenburgu, a pokud nepršelo, vždycky chodil pěšky, protože rovněž měl hluboko do kapsy. Doktor Johannes Falk si po studiu práv zvolil důstojnickou dráhu, ale dotáhl to pouze na poručíka. Nyní doufal, že získá úřednický post. Vojenskou službu absolvoval v Německé jihozápadní Africe a díky tomu si do Říšského koloniálního úřadu přinesl cenné znalosti a zkušenosti. Prozatím mu však za práci neurčili žádný plat, což představovalo celkem běžnou praxi. Záleželo na uvážení státního tajemníka Heinricha Solfa, ředitele koloniálního úřadu, koho kdy přijmou na stálou pozici.

„Směl bych se vás na něco zeptat?“

Paula zvolnila, protože už se blížili do prvního patra. Setřela si z čela poslední kapičky deště a přitom se jí zachvěla ruka. Zamrzelo ji, že se vším tak snadno rozruší. Nemohla by se té směšné nejistoty už nějak zbavit?! Proboha, pochází přece z rodu Dahlenů a matka se jí odjakživa snažila vštípit, že se žena musí v každé situaci dokonale ovládat!

„Jistě, proč ne,“ opáčila a lehce se k němu přitočila. „Odmítnout můžu cokoli, viďte.“

Sotva nasadila škádlivý tón, tiše se zasmál. Líbilo se mu, že si ho občas dobírá, a když s ním žertovala, nikdy se neurazil.

„Tak dobře, snad mi nedáte košem. Moc by mě potěšilo, kdybych vás mohl pozvat v neděli na malou…“

Zdola od hlavního vchodu k nim dolehlo zavrzání, pak zaskřípěly dveře a vzápětí se na schodišti rozlehly lehké, hbité kroky. Než doktor Falk stačil dopovědět, doběhla k nim Paulina kolegyně Gertrud Jäneckeová.

„Dobré ráno, oba vás zdravím,“ zahlaholila s předstíranou bujarostí. „Hnusné počasí, psa by nevyhnal… Klobouk máš pořádně pochroumaný, Paulo. Snad jsi zase nešla pěšky, abys ušetřila pár feniků?“

„Krásné ránko, slečno Jäneckeová!“

V hlasu doktora Falka Paula jasně zaznamenala ironický nádech a skoro měla dojem, že svým důrazným zvoláním ji chtěl zaštítit před Gertrudinou uštěpačností. Nasvědčoval tomu vlastně i soucitný pohled, který na ni vrhl.

„To vás šlechtí, že ani v té slotě neztrácíte dobrou náladu. Prostě jste veselá povaha,“ pokračoval směrem ke Gertrudě. „Schopná sekretářka nemůže jenom psát na stroji, vařit kávu a chystat občerstvení. Hlavně musí umět zpříjemnit ovzduší.“

Kolegyně se zahihňala, ale Paule připadalo, že spíš zavrkala jako roztoužená hrdlička.

„Jasná věc, všechny se zkrátka snažíme, jak se dá,“ odpověděla Gertrud, prosmekla se mezi nimi a chvátala ke schodům do vyššího patra. Paula se jí držela v patách. Za žádnou cenu teď nesmí dál postávat s doktorem Falkem, když už v ní beztak vzbudila podezření. Pověst mladé ženy může utrpět až příliš snadno a Gertrud je největší drbna z celého úřadu. Ostatně se mimo jiné snaží pomluvami i odvádět pozornost, aby se neproslechlo, jak sama vyvádí.

V přízemí opět vrzly hlavní dveře a tentokrát vkročili do budovy dva pánové. V přátelském rozhovoru zamířili ke schodišti – ministerský ředitel Diederich a doktor Snell, kolega z oddělení A, které má na starosti politické i všeobecné správní záležitosti kolonií. Paula a Gertrud pracovaly v sekci C, která vedla personální složky zaměstnanců pobývajících v koloniích.

Gertrud vyběhla do druhého patra jako první. Jako obvykle už domovník odemkl dveře do chodby, čili stačilo vzít za kliku a otočit vypínačem elektrického osvětlení. Kvůli deštivému počasí uvnitř opět nikdo nevyvětral, a tak jim v ústrety zavanul důvěrně známý odér – zatuchlý pach včelího vosku, vystydlých kamen a odstáté kávy. Obě ženy si v šatničce mlčky odložily kabáty, pověsily je na věšák, a zatímco si Gertrud zouvala galoše, Paula si před zrcadlem začala vytahovat jehlice z filcového klobouku, ozdobeného umělými kvítky. Kapala z něj voda, a proto ho odložila na židli, aby vyschnul. Potom si upravila účes ze sepnutých vlasů, pokusila se opět zachytit několik uvolněných pramínků tmavě plavé barvy a prstem si přetřela vlhká obočí do náležitého tvaru.

„Nemluvili jste zrovna o něčem, co jsem neměla slyšet?“

V zrcadle se objevil obličej Gertrudy, která si stoupla těsně k ní. Špulila plné rty a nakrucovala si pár blonďatých kudrlinek, dovedně naaranžovaných na čele.

„Kdepak.“

„Vážně, panenko? A mně ti se nějak zdálo… Navíc jako bych zaslechla, že se s tebou domlouvá na neděli…“

„Nemám ponětí, o čem mluvíš.“

„Ále jen se nedělej,“ zasmála se Gertrud a po berlínsku protahovala samohlásky. „O Falkovi už se sice leccos proláklo, ale k zahození určitě není. A na tebe bere, milá zlatá…“

„Nech toho, slyšíš? Přestaň fantazírovat.“

Zahihňala se. „Hlavně si dávej bacha, holčičko. Mám instinkt a do mužských docela vidím.“

Gertrud Jäneckeová byla moc hezká, i když na Paulin vkus se chovala velmi impertinentně. Matka, baronka von Dahlen, by si nejspíš neodpustila poznámku o vyzývavých móresech přisprostlé venkovské služtičky, ale Paule v souvislosti s kolegyní vadilo hlavně něco jiného. Oceňovala, že je Getrud chytrá a šikovná a povinnosti sekretářky zvládá výborně. Když se s ní seznámila, zpočátku ji dokonce bezmezně obdivovala za to, jak „moderně“ se chová, že se dokáže sama obživit a ke všemu si klidně třeba vypůjčí kolo a projíždí se po parku Tiergarten. Postupně se však dozvídala o různých jejích „aférkách“ a notabene se jí doneslo, že o ní schválně v zaměstnání trousí pomluvy. Prý je prudérní stará panna. Pod rouškou tajemství jí to prozradila jedna pracovnice z oddělení B, které se staralo o finanční a provozní záležitosti. Paulu to hodně ranilo, zvlášť když samozřejmě nezapomínala, že v sedmadvaceti letech už ji od třicátých narozenin dělí pouhé tři roky.

Domovník zatopil jenom chabě a sedět za psacím stolem ve zvlhlé halence a promoklé sukni nebyl žádný med. Do dveří vstoupil ministerský ředitel Diederich, bodře je obě pozdravil, požádal o kávu a Paulu vybídl, ať s ním jde do pracovny, protože jí chce diktovat. Tento tělnatý padesátník nosil pro parádu řídký knírek s oběma konci vykroucenými vzhůru podle aktuálního módního trendu, který vyznával sám císař. Vzhledem k tomu, že žádoucí tvar se musel udržovat nejen síťkou, jež se nasazovala na noc, ale také zvlhčováním speciální tinkturou s názvem Zvládnuto, obecně se pro daný typ kníru ujalo toto žertovné pojmenování.

„Je do tebe celý pryč, Paulo,“ pošeptala jí Gertrud. „Tak jen se, holka, snaž, ať mu to vydrží.“

Zdálo se to komické, ale ministerský ředitel Diederich si ji skutečně oblíbil, ať už z jakéhokoli důvodu. Ve své prostorné kanceláři vždycky vyčkal, až Paula usedne na židli před jeho psacím stolem, pak začal přecházet po koberci a diktoval jí rozličné dopisy guvernérům v koloniích. Občas se zastavil, přemítavě se na ni zahleděl a laskavě se přeptal, jak se jí daří a jestli už přivykla životu v metropoli. O její zdvořilé, leč stručné odpovědi však téměř nejevil zájem, protože mezitím se už opět soustředil na koncipování textu a přesně od slova, jímž předtím skončil, začal diktovat dál. Jak tak štrádoval po koberci, nikdy nepřekročil jeho okraj – což se také zdálo zvláštní, neboť na podlahu se po celý čas ani na vteřinku nepodíval.

Ten den proseděla v Diederichově kanceláři skoro celé dopoledne a s blokem popsaným do poslední stránky se ke svému stolu vrátila úplně prokřehlá. U něj v bílých kachlových kamnech ráno se sice zatopilo pořádně, ale nikdo nepřikládal a Diederich při svém věčném přecházení vůbec nevnímal, jak už je tam chladno. Paula si hodila přes ramena vlněný šál a sáhla pro obložený chléb, který si ráno zabalila. Polední přestávku si hodlala dopřát i tehdy, když dopisy k přepisu obzvlášť spěchaly. Gertrud zaplaťpánbu mezitím zmizela, buď pro ni poslali na výpomoc z jiného oddělení, nebo si zaskočila k některé kolegyňce, aby si v pauze na oběd trochu popovídaly. Paule to vyhovovalo, protože dobře věděla, že bez Gertrudiných uštěpačných poznámek si na sýrovém sendviči pochutná daleko líp.

Proboha, ta se dnes zase předváděla! Copak ji nemůže nechat chvilku na pokoji?! Snad teď nebude šířit po celém úřadě, že si Paula dělá zálusk na doktora Falka. Hm, jistěže bude. Pro všechno na světě, ještě aby se tak vykládalo, že si s ním něco začala!

Úzkostí se jí stáhlo hrdlo a zakuckala se soustem, které si právě ukousla. Jak asi by Gertrud chtěla dokazovat ten údajný milostný poměr?! Budiž, je fakt, že si Paula dvakrát vyšla v neděli s doktorem Falkem na procházku. Poprvé se jen náhodně potkali na třídě Unter den Linden, ovšem podruhé už ji o schůzku vyloženě požádal a společně si pak zašli do zoologické zahrady. Nezahlédl ji tam někdo? Dost možná ano.

Paula tiše zaúpěla a nedojedený chleba odložila na papír, v kterém si ho do kanceláře přinesla. Gertrud určitě má nějaký důvod, proč ji začala podezírat, a ona si to vlastně zavinila sama. I v Berlíně se mladá žena může snadno zkompromitovat, pokud se někde prochází s mužem. Vzápětí se jí zatmělo před očima, když si vzpomněla, jak ji v létě doktor Falk pozval i se spolubydlící Magdou Grünlichovou do Café Kranzler na čaj a zákusek. Propánakrále, při své naivitě si tehdy neuvědomila, že se to může rozkřiknout. Notabene se pak spolu v pracovní době velmi často zastavili na kus řeči. A když se přidá, jak často si spolu povídali o poledních přestávkách, dokud ještě působil jako volontér v oddělení C… Popravdě se jí rozhovory s ním moc líbily, zaujal ji svými názory a uměl být ohromně vtipný… Cože, snad se do něj nezamilovala?!

Paula se na židli opřela a s pohledem upřeným na strop se štukovanými hranami, v jehož středu visel elektrifikovaný lustr, se nad tím zamyslela. Ne, zamilovaná není. Nemá právo si na něj myslet, ostatně by se to ani nehodilo. S doktorem Falkem se prostě jenom spřátelila, svým způsobem v něm našla spřízněnou duši, člověka s podobným vnímáním i názory. Jsou si navzájem sympatičtí, ale o lásku v žádném případě nejde…

Dveře zůstaly pootevřené a znenadání na ně kdosi zaklepal. Trhla sebou tak prudce, že při bezděčném pohybu shodila tužku z psacího stolu.

„Smím vás vyrušit při obědě, slečno Dahlenová?“

Jako naschvál vstoupil zrovna on. Ach ne, proč přichází právě teď, když tu není nikdo další? Vždyť jí tím může definitivně zničit pověst! Vzápětí se v duchu okřikla. Vzpamatuj se. Jistě chce pouze řešit něco pracovního. Jsi přece zaměstnaná žena, která žije v Berlíně – už ne urozená slečna von Dahlen, o kterou okolí pečuje a která si s nikým nesmí zadat. Dávno je načase, aby sis to konečně uvědomila.

„Ale klidně, jestli vás neděsí sýrové sendviče…“ Schválně nasadila suverénní tón, aby zakryla svou nejistotu.

„Sýrový sendvič je pro mě lahůdka… Co to provádíte? Něco se vám ztratilo?“

„Ne, jen mi spadla tužka…“

Vyskočila, aby se po ní porozhlédla, a když ji postřehla pod stolem, chtěla se sehnout – jenže on to stihl dřív.

„Přiznejte se, že jste to narafičila, abyste mě dostala na kolena,“ zažertoval.

Opravdu poklekl na podlahu a musel se pod stolem hodně natáhnout, aby na tužku dosáhl. Obratně si ji k sobě přikutálel a pak ji zvedl.

„Nic jsem nenarafičila.“

„Hm hm, to se snadno řekne.“

„Vstaňte už proboha. Co kdyby někdo přišel?!“

Ani ho to nenapadlo. Prostě před ní dál klečel, zachráněnou tužku jí předváděl jako trofej a vypadalo to, že se baví jejím pobouřením. Když si však všiml, že se Paula zlobí doopravdy, rychle se zvedl a oprášil si kalhoty.

„Odpusťte. Nechtěl jsem vás přivést do rozpaků…“

„Nic se neděje. Jsem ráda, že… jste mi pomohl. Mockrát děkuju.“

Zmohla se na zdvořilý úsměv, sedla si a opět se chopila svého krajíce.

„Promiňte, ale musím se najíst. Polední přestávka je krátká a mám spoustu práce.“

Ukázala na poznámkový blok, který si položila k psacímu stroji, a doktor Falk chápavě pokýval hlavou. Beze slova přešel k oknu, letmo vykoukl do Vilémovy ulice, pak se obrátil čelem do místnosti a u Gertrudina pracovního stolu hravým gestem přejel prstem po horní desce. Až potom znovu pohlédl na Paulu, která obědvala a zdánlivě se dívala přímo před sebe.

„Vlastně jsem vás přišel pozvat na nedělní vyjížďku,“ začal opatrně. „Ale když vidím, jak jste ke mně odměřená, skoro se to ani neodvažuju navrhnout.“

Ještě před několika hodinami na schodišti by byla nad jeho nabídkou zaplesala radostí – mezitím se však zalekla, aby si nepokazila dobrou pověst. Co on si vůbec myslí? Že je stejná jako Gertrud? Že ji vezme na nedělní vyjížďku, pak do divadla nebo na večeři a nakonec spolu skončí v ložnici…?

„Je mi moc líto, pane doktore, ale v neděli nemám na výlet čas.“

Jenom po něm nenápadně mrkla, ale stejně jí neušlo, jak dotčeně se zatvářil. Zřejmě nečekal, že by mohl dostat košem.

„To mě vážně mrzí… Nerozmyslíte se ještě? Chystal jsem se půjčit automobil.“

Moc dobře věděl, že ji automobily lákají. Na moment zaváhala. Ale pak se rozhodla, že neustoupí. Je snad malá holčička, která neodolá karamelce? Nebo šibalskému pohledu očí v odstínu pruské modři?

„I mě to mrzí, pane doktore. Ale jistě najdete někoho, kdo mě rád nahradí.“

Vyjádřila se jasně, a dokonce tak tvrdě, že to vyznělo až nezdvořile. V podstatě si nezasloužil, aby ho odmrštila, a sama se zhrozila své drsné odpovědi. Přeje si snad doopravdy, aby pozval nějakou jinou? To tedy určitě ne. Přesto se to může stát a je třeba s tím počítat.

Předpokládala, že doktor Falk už nanejvýš prohodí pár slov, aby se neřeklo, pak se okamžitě sebere a zmizí – dočkal se přece jednoznačného odmítnutí. Ale neodešel. Znovu udělal krůček k oknu a zadíval se ven. Rozhostilo se nepříjemné mlčení. Z jiných poschodí k nim doléhaly tlumené zvuky, někdo hlasitě telefonoval, kdosi postrčil kousek nábytku. Paula dojedla chleba se sýrem a pečlivě složila papírový ubrousek, aby si ho uložila do kabelky.

„Samozřejmě mi nezbývá než vaše odmítnutí přijmout,“ pronesl do ticha. „Ačkoli mě překvapilo. Nemám tušení, čím jsem si vás najednou odradil…“

Když se k ní opět otočil, všimla si, jak uraženě se tváří. Stejný dětinsky ublížený výraz dobře znala od svého bratra Wilhelma. Ten taky vždycky bezděčné nakrčil čelo s ukřivděným pohledem, který jí sděloval: Chováš se ke mně hnusně!

„Zmýlil jste se ve mně, pane doktore…,“ začala, ale zmlkla, protože nevěděla, jak by měla pokračovat.

Stejně jí ihned skočil do řeči. „Abychom si rozuměli, slečno Dahlenová, nesnažil jsem se sehnat jakoukoli hezkou dívku, abych ji pozval v neděli na výlet a povyrazil se s ní. Prosím vás, to si o mně nesmíte myslet. Doufal jsem, že spolu strávíme několik hodin a hezky si to užijeme. Taky jsem se těšil, že si pěkně popovídáme. Ani by to nebylo poprvé, kdy bychom se v neděli odpoledne sešli…“

Zarazil se, jako by od ní čekal nějakou reakci, ale seděla mlčky a dívala se před sebe, a tak mluvil dál. Z uraženého chlapečka se však změnil v zaníceného advokáta, který chce promluvit co nejpřesvědčivěji.

„Proč jste se zčistajasna změnila? Někdo mě pomlouval?“

„Proboha, ne!“ vykřikla poplašeně.

Uvědomovala si, že polední přestávka už končí. Neozvaly se ze schodiště něčí kroky? Nebouchly dole dveře?

O nic podobného se zjevně nestaral, protože se zastavil těsně u ní s rukama založenýma za zády a shora si ji zkoumavě prohlížel. Tiše a spěšně k ní promlouval, jako by ze sebe potřeboval vysypat něco, čím se trápil.

„Vím, že mám pošramocenou reputaci, slečno Dahlenová. Jestli vás napadlo nakouknout do mé osobní složky, jistě jste to odhalila. Ano, udělal jsem hroznou hloupost, jaká se dá omluvit jedině mým velmi mladým věkem a nezkušeností. Jenže neuvážený přešlap z minulosti se s člověkem táhne celý život. Proč asi jsem zatím nezískal úřednický post? Přesně proto. Nemám žádný majetek a dosud jsem existenčně závislý na rodičích – copak by mě tedy vůbec mohlo napadnout, abych se o někoho seriózně ucházel? Vždyť nemám šanci ani…“

Zdola zaklokotal dobře známý smích, a tak zděšeně umlkl. Začaly bouchat dveře, schody vrzaly, mužský hlas rozzlobeně volal domovníka. V prvním patře se rozdrnčel telefon. Polední přestávka skončila.

„Odpusťte prosím…,“ zakoktal v rozpacích. „Nechtěl jsem vás obtěžovat. Už se to nestane.“

Nestihla mu vysvětlit, že se před ní nijak neshodil, a naopak ji svým doznáním hluboce dojal. Čas vypršel.

Doktor Johannes Falk s očima v odstínu pruské modři se vyřítil z písárny, a když se vzápětí ozval překvapený ženský výkřik, Paula pochopila, že se na chodbě zřejmě srazil s vracející se Gertrudou.

Hned nato kolegyně vplula do místnosti.

„Cos tomu chudákovi provedla?“ začala Paulu okamžitě vyslýchat. „Vypadal, jako by na něj sáhla smrt.“

„Vážně?“

Celé odpoledne se Paula musela soustředit ze všech sil, aby naťukala dopisy bez chyb a překlepů, protože v duchu stále rozčileně přemítala o situaci, k níž došlo. Naprosto se v něm pletla. Ten chudák! Nešťastník, který si zoufá a ztrácí víru ve vlastní budoucnost. Čím si mohl tak hrozně „pošramotit reputaci“, jak se vyjádřil? Před očima jí vyskakovaly nejrůznější dramatické představy, souboj či zabití z vášně, loupež, z které ho pochopitelně obvinili neprávem, trápení s nešťastnou láskou…

„Ulámeš si prsty, jestli budeš do kláves takhle třískat. Nechceš s tím chvilku přestat?“

„Všechny dopisy musí mít ředitel Diederich do zítřejšího rána na stole…“

„Zbožné přání,“ zasmála se kolegyně. „Snad aby sis požádala Ježíška, aby ti ho splnil.“

Paula nakonec byla ještě ráda, že má tolik práce, protože aspoň nemusela na ty uštěpačné poznámky reagovat. V šest hodin Gertrud ostentativně pokrčila rameny, položila na svůj psací stroj Continental plátěnou pokrývku, aby se na něj neprášilo, oblékla si plášť, nazula galoše a před zrcadlem si přichytila jehlicemi klobouk. Ministerský ředitel Diederich vyšel z pracovny, na minutku přesně jako vždycky, rozloučil se se slečnou Jäneckeovou a s otcovskou starostlivostí doporučil slečně von Dahlen, ať nezůstává v kanceláři přes čas a taky už se vydá domů.

Paula vyčkala, až Gertrud seběhne po schodech, potom se v klidu ustrojila, nasadila si pomačkaný klobouk a šla. V přízemí už číhal domovník, který se chystal vynést nahoru uhlí a pak zamknout. Popřála mu hezký večer a dostalo se jí přívětivého odbrouknutí: „Však i vám, slečno Dahlenová.“

Dávno už se setmělo. U plácku před hotelem Kaiserhof postával pod obloukovou lampou doktor Falk a čekal na ni.

„Třeba jenom na hodinku, co myslíte? Sejdeme se v neděli? Kde by se vám to hodilo…? A v kolik?“

Nedokázala odolat jeho prosebnému pohledu – a ani nechtěla.

„Tak ve tři na Postupimském náměstí.“

„Moc se těším.“

Rozzářil se a dlouho pak cítila, jak se za ní dívá, když zamířila Vilémovou ulicí dolů ke křižovatce. Jako by ji přitom hřálo u srdce a ten jiskřivý pocit ji neopustil, dokud nesplynula s davem spěchajícím po Lipské ulici.

Kapitola 2

„Jsem spisovatelka!“

„Ale jděte. Myslíte ty svoje škváry?!“

„To si vyprošuju! Moje knihy zná ve městě každý.“

Hned u vchodu do činžovního domu udeřila Paulu do nosu dobře známá směsice pachů – terpentýnu, kapusťačky, navlhlého dříví a moči. Ani křik, který se rozléhal z bytu v prvním poschodí, nepředstavoval nic mimořádného. Z krásného snění, v němž se vznášela cestou domů, rázem nezbylo ani památky. Opět ji dostihla životní realita.

„Tak každý, jo?! Abych se nezasmála. Ta vaše veledíla čtou leda služtičky a fabričky. Hanbou bych se propadala…“

„Tohle nemám zapotřebí. Svou zatuchlou špeluňku si můžete pronajmout, komu chcete. Stěhuju se!“

„Ale ze všeho nejdřív mi pěkně zaplatíte. To máme tři činže, taky uhlí, a ještě…“

S nadějí, že se tím hádku obou žen podaří ukončit, vzala Paula za kliku. Připadalo jí ostudné, že tak trapně pokřikuje zrovna paní von Meerten, která se jinak tolik honosí svou dobrou reputací. Proč tu vyřvává jako trhovkyně? A co si vůbec myslí?! Když chuděra Magda Grünlichová nemá na činži, hulákáním se situace beztak nevyřeší. Ale samozřejmě, v berlínském světě jde vždycky především o peníze. Na každém rohu postávají lidé, kteří nabízejí zboží k prodeji, a krámky se snaží navnadit zákazníky pestrými výlohami. A všude samá lákadla: divadla, kina, drožky, obchodní domy… Pokud si člověk chce něco dopřát, musí neustále počítat, jestli si to může dovolit. Věčné odříkání a škudlení. Je to zvláštní. Doma na panství o financích nikdy nemluvili, všechno potřebné prostě měli k dispozici, a ona při své naivitě vždycky nějak věřila, že není nutné vydělávat si na živobytí. Dokud ovšem před třemi lety otec nezemřel, protože tehdy s hořkostí zjistila, že zadarmo není v životě vůbec nic, dokonce ani smrt.

Mýlila se. Jen co ji posluhovačka Jetta uvítala ve dveřích, půtka obou žen ještě zesílila. Magda začala hystericky vzlykat a zanedlouho hněvivě zaduněl hlas paní Meertenové.

„Okamžitě přestaňte s tím brekem…“

Chudinka Jetta zbledla jako stěna, neboť dobře věděla, co bude následovat. Jako obyčejně po každé hádce si paní zchladí žáhu na služce. Paula se na děvče usmála a Jetta se na ni vděčně podívala.

„Něco jsem vám připravila do pokoje,“ zašeptala spiklenecky. „Jen mě prosím neprozraďte. Pak k vám zaskočím pro talíř…“

„To jsi hodná, Jetto.“

„Pro vás všechno, slečno Dahlenová. Tolik tady platíte, a přitom na vás jídlo nikdy nezbyde.“

„Jetto!“ vykřikla paní Meertenová ze salonu. „Zvoním už potřetí! Jsi snad hluchá?“

„Vždyť už jdu…“

Paula si sundala mokré boty a nazula si domácí dřeváky, aby v předsíni nenašlapala. Popadla střevíce a přeběhla kolem obludné obří skříně doleva, kudy se šlo nejen do kuchyně, ale také ke dvěma uzoučkým pokojům, které paní Meertenová pronajímala. Do každého kamrlíku se stěží vešla postel, komoda, šatník a stoleček se židlí. Sousední místnůstka, sotva poloviční, sloužila jako komora a do ní se na noc vždycky musela uchýlit mladičká posluhovačka Jetta. Když tam Paula jednou nakoukla, překvapilo ji, že mezi vším napěchovaným harampádím děvče vůbec najde místečko, kde může hlavu složit. Doma na panství spaly děvečky s nimi v domě, nahoře pod střechou. O každý pokojík se dělily dvě a každá měla dřevěnou postel, prádelník a židli. Muži, které zaměstnávali, většinou dostali ubytování v samostatné budově; jen někteří přespávali na půdě nad stájí.

S potěšením, že může chvilku pobýt o samotě, za sebou unavená Paula zavřela dveře. Sundala si vlhký kabát, pečlivě ho pověsila na ramínko, aby uschnul, a odložila klobouk. V duchu musela dát Gertrud víceméně za pravdu – s tímhle kloboučkem, který býval tak elegantní, už teď vážně moc parády nenadělá. Maminka jí ho dala ušít před osmi lety k šatům, které po jistém váhání Paula při odjezdu do Berlína nechala doma, protože do nového prostředí se nehodily. V tu dobu jí matka pořídila i mnoho dalších šatů, bot a klobouků, aby dcera působila „patřičným dojmem“. Ty výdaje se určitě nevyplatily.

Paula zaplašila nepříjemné vzpomínky, svlékla si světlou halenku i sukni a vklouzla do domácích šatů. Hned si také zahalila ramena vlněným šálem – v pokojíčku bylo chladno, neboť tam neměla kamna, stejně jako druhá nájemnice Magda. Paní Meertenová tvrdila, že v těchto dvou původních ložnicích bytu jich není zapotřebí, protože jsou vedle kuchyně, a tak prý k vytápění postačí teplo linoucí se od sporáku. To však vyhřálo nanejvýš Magdin pokojík, který byl skutečně hned u kuchyně, kdežto Paula měla přes zimu v místnosti mrazivo. Nebyla choulostivá, vždyť i doma v ložnicích mrzli, ovšem tam samozřejmě všichni spali pod kožešinovými přikrývkami a navečer jim čeleď strčila do postele rozpálenou cihlu zabalenou do hadrů.

Na původně kuřáckém stolku, který kdysi mohl vypadat hezky, ale teď už měl skleněnou desku poškrábanou, zpozorovala Paula talíř zakrytý utěrkou, který jí Jetta donesla k večeři. Dva maličké karbanátky, určitě spíš z housky než z masa, doplněné bílým zelím a bramborami už dávno vystydly, jelikož hlavní jídlo se u paní Meertenové zpravidla podávalo v jednu po poledni. Držela si kuchařku a Paule počítala měsíčně třicet marek za každodenní teplou stravu. Jak se však prořekla Jetta, najíst dostávala i Magda, ačkoliv připlácet nic nemusela. Ovdovělou Idu von Meerten a spisovatelku Magdu Grünlichovou pojil prapodivný vztah oscilující mezi láskou a nenávistí, který Paula ani po půldruhém roce stále ještě dostatečně nechápala. Ty dvě ženy se nepochybně znaly už dlouho a rituál jejich soustavných hádek jako by probíhal podle neměnného scénáře, nicméně když pak bytnou opět postihla migréna, kterou často trpěla, Magda o ni oddaně pečovala a dlouhé hodiny jí masírovala spánky.

Paní Meertenová se po manželově smrti ocitla ve finanční nouzi, a proto začala pronajímat jak obě někdejší ložnice, tak i „pánský pokoj“ vpředu. Sama už od té doby obývala pouze „salon“. V onom „pánském pokoji“ s výhledem do ulice bydlel jistý Julius Gassner, kterého Paula vídala málokdy. Ve všední dny odcházel z domova kolem deváté ranní, jak věděla od Jetty, a vracel se až pozdě v noci. Tento tělnatý muž s knírem a růžovou dvojitou bradou občas v neděli prošel předsíní, počastoval dámy frivolními poznámkami, nad nimiž se Magda a paní Meertenová chichotaly a Paula rudla rozhořčením, potom jim na rozloučenou zamával špacírkou a odkráčel. Jednou zkusil Paulu přemluvit, ať se s ním vypraví na kratší výlet, ale když odmítla, dal jí pokoj.

Paula si přisunula židli a hladově se pustila do jídla. Studené karbanátky jí vcelku nevadily, ale na bramborách s bílým zelím by si jistě pochutnala mnohem víc, kdyby je dostala teplé. Kuchařka však hned po obědě vždycky spěchala pryč, do druhého zaměstnání, kde jí údajně platili podstatně líp. Netajila se tím, že vypomáhat u paní Meertenové se uvolila pouze ze staré známosti, protože „těch pár šušňů“ by jí za to nestálo.

Paula si k jídlu nalila sklenku vína, které si ze zvyku ředila vodou, a byla ráda, že prudká hádka ustala a je ticho. Aspoň se může v klidu navečeřet, než Magda zanedlouho přijde zaťukat na její dveře. Večer co večer si našla nějakou záminku, aby se k ní mohla vloudit, a přitom především doufala, že i jí Paula dopřeje kapku vína. Pak si začala zoufat nad svým náročným povoláním spisovatelky, které ji nervově vyčerpává, a podrobně vyprávět o nejnovějším milostném románu, na němž právě pracuje. Příběhy se jí dařilo publikovat někde v novinách, ale Paula soudila, že jí zrovna moc nevynášejí, protože Magdin šatník sestával většinou z obnošených kousků, které jí darovala paní Meertenová.

Paula odsunula talíř vyjedený do posledního drobečku a dopila víno. Zmámeně se zadívala k uzoučkému okénku, za nímž se na římsu jen stěží vešel hnědý květináč s bramboříkem. Vypila sotva půl skleničky; že by jí i tak malé množství stouplo do hlavy? Zase ji sevřel nepříjemný pocit, že si s ničím nedokáže správně poradit. Ať se snaží sebevíc, nakonec nikdo není spokojený, a ke všemu jejím blízkým připadá, že je zostudila. Ačkoli ona sama ví, že neprovedla nic špatného.

Zjistila už, že život ve velkém městě skýtá mladé ženě značnou svobodu. Získala příležitost samostatně si vydělávat a s volným časem, byť ho měla poskrovnu, nakládat podle vlastního uvážení. Nikdo ji nehlídá a nemůže jí nic přikazovat. Doslechla se o ženách, které si dokonce udělaly maturitu a začaly studovat; takových však bylo jen pramálo a Paula neměla dojem, že je dost chytrá, aby to také zkusila. Ani o volební právo pro ženy se moc nezajímala. Proč by měla chodit k volbám? Copak parlament dokáže něco zásadně ovlivnit? Kdepak. Osud Německa řídí císař, tak je to dobře a v pořádku. Mluvila o tom s doktorem Falkem, když se v neděli spolu procházeli v zoologické zahradě, a zastával stejný názor…

V zamyšlení se znovu zasnila. Samozřejmě je ráda, že je schopna se sama uživit, a navíc ušetří malý obnos, který každý měsíc posílá domů na přilepšenou. Jenže ruku na srdce – kdyby jí do života vstoupil muž, který by v ní vzbudil opravdovou lásku, nevzdala by se s potěšením všech svých takzvaných svobod, aby se stala manželkou a matkou, a tím naplnila své pravé poslání? Asi ano – a třeba i v případě, že by nezískala velký dům, o který by pečovala s hojným počtem služebnictva. A nenaznačil snad doktor Falk, že pomýšlí na sňatek? Jistěže to nadhodil – vždyť přesně kvůli tomu si zoufá. Už skoro dva roky usiluje o úřednický post, protože díky pevnému platu by se mohl oženit a založit rodinu. Ale stále se ho nemůže dočkat. Zdá se, že momentálně vyloženě propadá beznaději – zřejmě se obává, že ho nadřízení opět odmítnou a nezbude mu než odejít s prázdnou. I když na druhou stranu… to přece vůbec nedává smysl. Čeho se údajně dopustil? Kdyby to, čím si „pošramotil reputaci“, představovalo skutečně zásadní prohřešek, především by ho do Říšského koloniálního úřadu vůbec ani nepřijali.

Vstala, přešla k oknu, aby zatáhla závěs, a pak si lehla na postel. Jak by odpověděla, kdyby se doktor Falk vyslovil? Pravda, kromě jeho drobné poznámky nemá sebemenší důvod, aby spřádala opovážlivé představy, ale projednou snad takhle uvažovat může. Dejme tomu, že se o ni vážně uchází. Mohlo by se v tom případě stát, že by se jí v neděli zeptal, jestli by na něj počkala? Opravdu by se jí zamlouvalo tajně se s ním zasnoubit a pak věrně vytrvat, dokud by veřejně nepožádal o její ruku? Skutečně se nabízí domněnka, že se jí chystá položit onu rozhodující otázku?

Ale proč by jinak tolik naléhal, aby se v neděli sešli? Je jasné, že o polední pauze v úřadě za ní s takovým návrhem přiběhnout nemůže. Ani nápad. Vystavil by je tím oba velmi ošemetné situaci – už proto, že tam kolem sebe neustále mají spoustu zvědavců, kteří věčně sledují, co se kde šustne. Ovšem jak si představuje, že se mu k tomu naskytne příležitost v neděli? Kdy a kde? Na procházce v parku Tiergarten? Nebo až pojedou vypůjčeným automobilem? Až s ní bude o samotě v uzavřeném voze?

Lehounce se zachvěla a vnímala, jak se jí po celém těle rozlévá vzrušující hřejivý pocit. Podvolila se mu, ačkoli se vzápětí polekala, jestli se nedopouští něčeho nepatřičného. V duchu viděla jeho obličej, modré oči se světlými řasami, jemné plavé obočí a výrazný nos, snad až příliš velký, než aby mu dodával vznešené vzezření. Taky úzké, smyslně vykrojené rty. Zase se v ní probudilo bláznivé přání, kterému těžko odolávala už nějaký čas: toužila ho obejmout pravou rukou kolem ramen a ukazováčkem mu povískat kratičké vlásky na šíji. Nejdřív by pocítila tuhost těch blonďatých štětiček a pak narůžovělou kůži pod nimi, určitě jemnou a citlivou…

Z fantazií ji vyrušilo zaťukání na dveře. Přichází Magda, kdo jiný. Paula dobře znala její spěšné, tiché klepnutí kloubem prstu.

„Slečno Dahlenová?“

„Pojďte dál, není zamčeno.“

Magda vstoupila v županu z lesklé zelené látky lemované krajkou, u něhož kdosi už mnohokrát přišíval utržený rukáv. Další kousek ze šatníku Idy Meertenové. Magdě ho údajně věnovala kvůli příliš mladistvé barvě, ale pravým důvodem její štědrosti byl spíš fakt, že se do něj nevešla. Štíhlé Magdě však vůbec neslušel. Nejenže na ní skoro visel, ale hlavně získávala její beztak bledá pleť nelichotivý zelenkavý odstín.

„Slyšela jste, jak se do mě ta dračice zase pustila?“ zaúpěla Magda a svezla se na jedinou Paulinu židli. „Je to hrůza, slečno Dahlenová, když člověk musí den za dnem snášet hrubosti a ponižování. Jsem nesmírně vnímavá a ničí mě tohle stálé ubližování. Tolik se mě snaží pokořit. Věřte mi, často už jsem si říkala, že za noční mlhy skočím do Sprévy…“

Tu pohrůžku slyšela Paula poprvé, když se před půldruhým rokem do podnájmu nastěhovala, a celý večer pak strávila snahou rozmluvit chudince Magdě tak hrozné myšlenky. Postupně však pochopila, že Magdiny řeči v žádném případě nemůže brát vážně. Dnes by skočila do řeky, včera se odhodlávala, že by se nadosmrti uchýlila do kláštera, předevčírem se chystala skočit pod tramvaj. A jakmile jí dopodrobna vylíčila nejděsivější nápady, jak skoncuje se životem, s úlevou se vzdálila k sobě do pokoje a spokojeně pokračovala v psaní dalšího milostného románu.

„… vrhnu se do temné vody a budu cítit, jak se smrt zmocňuje mého srdce a pak ho neúprosně svírá svým ledovým spárem, dokud z něj neunikne poslední kapka krve…“

Magdiny našedlé oči zasvitly podivným leskem, který Paule doslova naháněl hrůzu, a v hlase jí zazněl pochmurný tón, když roztřeseně, ale barvitě líčila svůj skon v chladných vodách berlínské Sprévy.

„Cože nic neříkáte, slečno Dahlenová. Snad vás neunavuju?“

„Ale vůbec ne. Jen přemýšlím, jak strašné musí být utopit se za takové zimy ve Sprévě.“

„Přesně!“ přitakala Magda truchlivě a několikrát pokývala hlavou. Když se tak dívala před sebe, všimla si prázdného talíře na stolečku a ostřížím zrakem odhadovala, jak velká porce se na něj asi vešla.

„Zelí bylo trochu moc kyselé, viďte?“

Paula se zaradovala, že se změnilo téma, i když až překvapivě rychle. Ano, souhlasila, zelí se opravdu zdálo hodně nakyslé, ale nevadilo jí to.

„A brambory mají modré flíčky,“ postěžovala si Magda. „Podle Idy jsou namrzlé. Ale já myslím, že ten druh…“

„Ničeho jsem si nevšimla,“ divila se Paula. „A na karbanátcích jsem si pochutnala.“

Ještě než to vyslovila, pochopila, že si naběhla. Magda povytáhla obočí načerněná uhlem a sevřela rty.

„Aha, měla jste dva? Tak to žasnu. My jsme se musely spokojit s jedním.“

Paula úplně nepochopila, koho zahrnuje to množné číslo – kuchařku či paní Meertenovou jistě ne. Míněna tedy mohla být jedině malá Jetta – jenže té pravděpodobně nedali karbanátek vůbec žádný. A teď navrch dostane vynadáno.

„To mě mrzí, slečno Grünlichová. Ale zřejmě vás kuchařka ošidila jenom nedopatřením…“

Z Magdina hrdla se vydralo zachraptění, jako by se tonoucí snažil zavolat o pomoc.

„Prý nedopatřením! Vaši bezelstnost bych chtěla mít, slečno Dahlenová. To se nestalo nedopatřením ani omylem. Je to záměr! Ubohá umělkyně asi jíst nepotřebuje. Klidně ať si umře hlady nebo žízní…“

Očividně se u Magdy blížil nový záchvat beznaděje, protože při lamentacích náhle sklouzla k ječení a na tvářích jí naskákaly červené skvrny. Paula si nepřála další teatrální výstup a chtěla tu scénku ukončit co nejrychleji a nejšetrněji.

„Můžu vám nabídnout kapku vína? Přiťukneme si, aby se nám dobře spalo? Myslím, že si to obě zasloužíme…“

„Určitě,“ vydechla Magda a rázem se uklidnila. Bedlivě sledovala, jak Paula bere ze skříňky druhou skleničku, vytírá ji látkovým ubrouskem a staví ji před ni na stolek.

„Francouzské, viďte?“ optala se při nalévání.

„Italské. Z jihu.“

Magda pozvedla plnou sklenku ke světlu lampy a znalecky podotkla, že v Itálii vždycky měli dobré víno, protože je tam stále teplo.

„Jen se podívejte, krásně září. Jako italské slunce, když v krvavé záři zapadá do moře…“

Paula se zhrozila, aby se oklikou nevrátila k tématu „vody“, ale to už Magda přiložila skleničku ke rtům a se zavřenýma očima si zavdala malý doušek. Paule zase přišlo líto té osamělé ženy, která se protlouká životem, jak jen dovede, a čím dál výrazněji se mění v bizarní postavičku. Kolik jí asi může být? Čtyřicet? Padesát? Těžko se to odhadlo, protože si svědomitě barvila vlasy. Přesto bylo jasně znát, že nejlepší roky už má za sebou.

„Vy jste, slečno Dahlenová, opravdu třída. Prostě nejlepší nájemnice, jaká kdy u Idy bydlela…“

Alkohol na ni působil neskutečně rychle, přitom Magda sotva upila. Hned úplně roztála, vychvalovala Paulin úžasný vkus, pěkné šaty, půvabné kloboučky, brož s drahokamem, kterou si občas zdobí blůzku – dárek od tety Alice. Zkrátka prý je na ní vidět, že pochází ze vznešenějších poměrů a patří prostě „mezi lepší lidi“. Jako urozené dcery majitele panství je jí vlastně škoda pro kancelářskou práci.

„I vaše víno je lahůdka, na rozdíl od těch laciných splašků, co kupuje Ida. Já vždycky říkám, že se vyplatí vzít dražší láhev. Člověka pak nebolí hlava, a ještě si posílí zdraví. Čirá medicína, hlavně když je venku takový nečas…“

Paula souhlasila, že je moudřejší kupovat pořádné víno. A neváhala přiznat, že doma pili k jídlu běžně víno, ovšem dolévané vodou, a po večerech si sem tam dopřáli lahvičku – popřípadě někdy i víc, když měli hosty. Radši se však nezmínila, že sama s jedinou láhví běžně vystačí celý týden a každý měsíc si koupí nanejvýš dvě. I tak už to vypadalo, že si neodpustitelně žije na vysoké noze.

Magda se mezitím rozpovídala o románu, který právě píše, a začala vyprávět jeho obsah. V úděsném příběhu ve stylu rodokapsů samozřejmě hrdinka, krásná jako obrázek, musela čelit mnoha úkladům a uhájit svou nevinnost. Líčení se natolik protahovalo, že Paule nezbylo než návštěvnici nalít ještě jednou, i když tentokrát jen půl skleničky. Dozvěděla se, že sama Magda je k zbláznění zamilovaná do vůdce bandy lupičů, který připomíná její lásku z mládí, která bohužel nedošla naplnění. Dotyčný muž se tudíž stal vzorem pro všechny její mužské hrdiny.

„Má postavu mladého boha, slečno Paulo. Ramena jako řecký atlet, útlé boky a mezi svalnatými stehny úchvatný pyj v houštině černých kudrlinek…“

Paula zrudla po kořínky vlasů, zatímco se Magda rozmachovala oběma rukama ve snaze popsat vše co nejpůsobivěji. Přitom se jí rozevřel župan, převázaný jenom páskem, a vypadl složený papír, který měla zastrčený ve výstřihu živůtku.

„No ne, vždyť já bych málem zapomněla!“ vykřikla a sehnula se k podlaze pro pomačkanou obálku. „Dneska ráno vám přišel telegram.“

„Mně?“

„Vám. Ida dala poslíčkovi jako spropitné deset feniků.“

Blahovolně jí ho podala, aniž se namáhala vysvětlit, jak k němu přišla. Potom si vychutnala poslední doušek vína a přes okraj skleničky zvědavě pozorovala Paulu, která roztrhla obálku a podívala se dovnitř.

Zprávu odeslali z Röbelu, menšího městečka v blízkosti rodného panství. Pod strohé sdělení, v telegramech obvyklé, se podepsal bratr Wilhelm.

MATKA ONEMOCNELA STOP PRIJED DOMU CO NEJDRIV

Strojová písmenka jako by jí zavířila před očima. Musela zamrkat, aby dokázala znovu zaostřit zrak. Matka je nemocná. No dobře, ale ji přece pořád něco trápí, to je u ní naprosto běžné, jednou žlučník, jindy záda, poslední dobou ji často prudce rozbolela hlava. Užívá spoustu prášků. Tentokrát však jde jistě o něco vážného, protože bez naléhavého důvodu by Wilhelm neposílal telegram.

„Doufám, že se nestalo nic špatného?“ optala se Magda, která se snažila něco vyčíst z Paulina výrazu.

„Dobrá zpráva to určitě není. Bohužel.“

„Ach… Ale stejně je štěstí mít velkou rodinu. Někdy přijde smutek, ale sama víte, že radost vždycky převáží…“

„To jistě…“

Magda spustila o tom, jak je na světě sama samotinká a nemá vůbec žádné příbuzné, ale když pozorovala, že se jí dostává jen nejstručnějších odpovědí a další skleničky červeného vína se už asi sotva dočká, konečně pochopila, že by se měla zvednout.

„Tak vám teď popřeju dobrou noc a sladké sny. Já bohužel musím ještě pracovat, spisovatelka v noci nespí – právě tehdy nejlépe může nerušeně rozvinout svou fantazii…“

Od dotěrné návštěvy hosta Paulu nakonec osvobodilo až Jettino tiché zaklepání. Děvče přineslo džbánek vody, sebralo použité nádobí a odneslo je do kuchyně. Odtamtud se pak chvilku neslo Magdino popuzené hartusení – nepochybně vyčítala chudince Jettě, že nespravedlivě přiděluje karbanátky.

Paula se znovu zadívala na krátký text telegramu a snažila se odhadnout, co se doma děje. Ale za moment se jí písmenka opět roztančila před očima. Matka stůně. Čím si vysvětlit, že ji to sdělení nijak zvlášť nerozrušilo? Vždyť jako řádná dcera se měla okamžitě vyděsit nebo si zoufat. V ní se však probudil jedině tichý nepokoj. Z těch několika slov, která jí bratr napsal, čišelo cosi osudového. Jako by zvučně a neúprosně zaduněl zvon ohlašující završení jisté životní etapy.

Ale co, pomyslela si, však ono nebude tak zle. Odložila telegram na postel. Matka není žádná stařenka. Je jí teprve pětapadesát a přes všechny neduhy ve skutečnosti vždycky měla železné zdraví.

S matkou si Paula nikdy příliš nerozuměla, ačkoliv si nedovedla vysvětlit, proč se mezi nimi nevytvořil opravdu blízký vztah. Fakt, že spolu moc nevycházely, nejspíš vyplýval z jejich naprosto odlišných povah. Lilly Dahlenová si potrpěla na okázalost a nesmírně jí záleželo na náležitém vystupování, krásných šatech a elegantních účesech. Její život se točil pouze kolem panství Klein-Machnitz, velmi ráda tam hostila návštěvy, pořádala letní slavnosti a plesy. Dříve se pravidelně vydávala s přáteli a sousedy na hon. Do domu zvala hudebníky a malíře, zůstávali u nich třeba i několik týdnů, a když Paula byla malá, dokonce se u nich na panství scházel literární kroužek. Urozená Lilly von Dahlen dokázala v roli manželky šlechtice působit i jako úžasná mecenáška umění, a přece Paule často připadalo, že matka přes své zdánlivé zanícení zůstává vnitřně chladná.

Právě ta odměřenost ji od dětství zraňovala. Ať se snažila sebevíc, matčinu náklonnost si prostě nezískala. Naopak neustále slýchala výtky či peskování. Je hubená jako lunt a vlasy jí brzy ztmavly, navíc jsou rovné a nepoddajné jako hřebíky. Škoda že nemá opravdu modré oči, nevýrazný šedý odstín se zdá spíš „myší“. A kdy se konečně začne chovat „jaksepatří“? Na klavír málo cvičí, už zase pocintala ubrus. Kolikrát se jí musí opakovat, že se služebnictvem se nesmí „paktovat“? A když mají společnost, proč se trochu nesnaží zapříst u stolu lehkou a vtipnou konverzaci? Paula si nevzpomínala, že by ji matka někdy vzala do náruče. To vůbec nepřicházelo v úvahu. Objímání se holčička dočkala jen od chůvy Erny a náklonnost cítila později taky při hodinách s domácí učitelkou Ernestinou Lohmeyerovou, kterou si zamilovala a k níž se utíkala pro útěchu.

Ano, právě povahová odlišnost musela být důvodem, proč Lilly Dahlenová nedokázala s dcerou jednat srdečněji, protože se syny Wilhelmem a Friedrichem vycházela báječně. Pro své dva miláčky by se přetrhla a nadšeně se zhlížela ve svých plavovlasých chlapcích, v nichž zcela očividně pokračovala její rodová linie. Poznalo se to na první pohled, vždyť dědečku Brausewitzovi oba jako by z oka vypadli. Ostatně po předcích z matčiny strany – nejen urozených Brausewitzů, ale i vznešených Grantzowů – zdědili také další příznačné rysy, jak Lilly s oblibou opakovala: Wilhelm svoje energické vystupování a Friedrich neodolatelný šarm.

Paulin otec své choti nikdy v ničem neodporoval. Dopřával jí naprosto volnou ruku, takže mohla všechno řídit a organizovat podle vlastního uvážení. Při domácích sešlostech plnil úlohu, jakou od něho manželka očekávala, a jinak se věnoval správě panství. Také on se pyšnil oběma syny a dceři Paule dával jednoznačně najevo, že se svým bratrům podobá jen pramálo. Ernst von Dahlen, který zemřel před dvěma lety, vždycky připadal svým dětem velmi uzavřený; jen zřídkakdy se usmál, na nic si nestěžoval a delší rozhovory zapřádal jedině s nimrody, s nimiž se přátelil. O Paulu se nestaral prakticky vůbec, což nepochybně souviselo s tím, že o dívky podle jeho přesvědčení mají pečovat pouze ženy. Přitom Paulu ze všeho nejvíc těšilo, když se mohla brouzdat s bratrem Friedrichem po lukách nebo vyrazit na vyjížďku na své nejmilejší klisně, červenohnědé Hvězdičce. Nemít v dětství nablízku bratříčka, asi by si často zoufala. Tolik na ní lpěl, že po jistou dobu tvořili téměř nerozlučnou dvojici. Ale ty časy dávno pominuly.

Při pohledu na cestovní budíček zjistila, že už je před desátou. Připravila se ke spaní, jako obvykle nastavila buzení na šest hodin, zhasla lampu, ulehla a stočila se na bok do pozice, v níž většinou usínala. U levého stehna jí zašustil telegram, který zapomněla na posteli. přijeď domů co nejdřív. Nohou ho odsunula k pelesti, aby spadl na zem. To určitě. Nechtělo se jí spěchat. Už samo pomyšlení, že se zase objeví na panství, v ní vzbuzovalo obavy.

Těžko říct, pomyslela si, ale třeba celou záležitost nakonec zinscenovala sama matka. Kdoví totiž, jestli se ji jen nesnaží přimět k návratu na Klein-Machnitz. Třeba objevila nového nápadníka a chce jí ho představit? Dalšího zbohatlíka z průmyslnických kruhů, kteří si hledají manželku mezi zchudlými šlechtičnami a v duchu si malují, že si za své peníze mohou koupit staletou tradici?! To tedy ne. U ní žádný hejsek nepochodí, takových poznala bezpočtu. Stejně už je na všechno pozdě. Lilly von Dahlen měla dost času na to, aby zahrnula dceru láskou nebo jí aspoň dopřála trochu vřelosti – a kdyby teď prosila či naléhala sebevíc, už ji neobměkčí. Paula se nehodlá obětovat pro zachování rodinného majetku. Jestli se někdy vdá, pak jedině za muže, kterého bude doopravdy milovat.

Už z toho důvodu se rozhodla k jezeru Müritz nespěchat. Dnes je pátek, v neděli se sejde s doktorem Falkem. Pak se uvidí, jestli padne ta zásadní otázka, kterou by se její život od základu změnil.

V sobotu šlo všechno šejdrem. Při kvapné snídani Paula převrhla hrneček, na podlaze se rozbil a káva s mlékem jí vyšplíchla na rukáv bílé halenky. Hřmot probudil paní Meertenovou z ranní dřímoty, hned chvátala do kuchyně v nočním čepci a vatovaném županu a okamžitě sjela malou Jettu. Když se Paula děvčete zastala, dozvěděla se, že má neprodleně uhradit dvě marky za porcelánový šálek, který je beztak nenahraditelný, protože ten starý kousek bytná zdědila po předcích.

„A taky čekám na těch dvacet feniků, co ode mě dostal včera poslíček za váš telegram.“

„Dvacet feniků? Slyšela jsem, že deset.“

„Kdo to tvrdil?“

„Někdo, kdo vás viděl, když jste dávala poslíčkovi spropitné.“

Odulý obličej Idy von Meerten zbrunátněl až nezdravým tmavým odstínem. „To je sprostá lež,“ spustila, „strčila jsem mu rovných dvacet feniků!“ Žena její úrovně dobře ví, co se patří. Není žádná ubožačka, která by škudlila na odměně.

Lamentace nepomohly, Paulu nepřesvědčila. Dost na tom, že bude muset zaplatit dvě marky za omšelý hrneček. Ale sama si za to může, když je nemehlo. Jí přece odmalička věčněvěků něco padá z rukou a každou chvíli něco poškodí nebo rovnou zničí – kolik už rozbila šálků i talířů…

„Nemějte starost, slečno Dahlenová,“ pošeptala jí Jetta u hlavních dveří. „Hned vám blůzičku namočím a pak vyperu – večer bude zase jako nová.“

„Jsi vážně poklad, Jettinko.“

„A ten starej hrnek měl pořádnou prasklinu. Dvě marky, fakt drzost…“

Ranní incident však představoval pouhou lapálii ve srovnání s tím, co ji pak čekalo v úřadě. Neštěstí přišlo nedlouho poté, co už seděla u psacího stroje.

„Slečno Dahlenová?! Pojďte honem ke mně, máte telefon.“

Ministerský ředitel Diederich stanul ve dveřích pracovny a pravou rukou jí otcovsky kynul, aby ji vlídně uvedl dovnitř.

„Samozřejmě vám dám dovolenou až do poloviny příštího týdne,“ sdělil jí šeptem.

Nejistě zamířila k telefonnímu aparátu na jeho psacím stole a zvedla sluchátko z leštěného dřeva a blýskavé mosazi, které Diederich odložil na desku.

„Haló.“

„Paulo?“

V tichém hlase bratra Wilhelma se ozvala jistá sklíčenost, ale vzápětí z něj zazněla obvyklá strohost a ráznost.

„Ano, to jsem já.“

„Maminka má zápal plic. Chce tě vidět, proto bys měla ještě dnes sednout na vlak. Friedrich tě vyzvedne ve Wittstocku…“

„Chystám se jet v pondělí…,“ snažila se vymluvit.

„Pak už se s ní asi neshledáš.“

„Aha… Takže je to hodně vážné?“

Ani se nenamáhal odpovědět a rovnou zavěsil. Vůbec nepředpokládal, že by sestra nesplnila, co jí přikázal. Přesně jeho styl. Wilhelm nesnášel plané řeči a od druhých očekával, že ve všem poslechnou a přizpůsobí se jeho představám.

Dostala zlost. Připravil ji o příležitost setkat se v neděli s doktorem Falkem. Tu šanci definitivně ztratila, protože je úplně jasné, že děsivou zprávu „naše maminka umírá“ už Wilhelm sdělil ministerskému řediteli Diederichovi. Neboli se to brzy roznese po celém Koloniálním úřadě. Kdyby se rozhodla odjet domů až v pondělí, i sám doktor Falk by v ní spatřoval bezcitnou osobu, která odmítla umírající matce splnit poslední přání.

„Spánembohem, přeju vám hodně síly na tu těžkou cestu,“ rozechvěle ji vyprovázel ministerský ředitel Diederich. „Samozřejmě běžte, zastoupí vás slečna Jäneckeová.“

S doktorem Falkem se nakonec ani nestihla rozloučit, protože vyřizoval ve městě nějakou služební pochůzku.

Kapitola 3

Až před druhou odpoledne konečně seděla ve vlaku do Neuruppinu. Jela třetí třídou, protože si nemohla dovolit zbytečné výdaje. Kolem poskakovaly tři čilé děti, dost umouněné, hádaly se o místo u okénka a pošťuchovaly se, dokud jim matka, která měla na klíně nejmladšího potomka, nevlepila pořádných pár pohlavků. Propukl hlasitý nářek, holčička si zalezla pod dřevěnou lavici a dva chlapečci ublíženě ztuhli, celí rudí a vzteklí. Jeden si pak utřel nos do kabátku, zatímco druhý se ani nestaral, že mu teče nudle. Usoužená matka usoudila, že je vhodná chvíle vybalit oběd, a vzápětí se vagonem nesl typický pach vajec uvařených natvrdo. K nim přikusovali oschlé dalamánky.

Paula se dozvěděla, že jedou na návštěvu k příbuzným v Neuruppinu, kteří jsou sedláci a chystají ještě jednu zabijačku. Proto je pozvali na jitrnicovou polévku a sulc, ostatně i mléka a másla má švagr habaděj. Na statku se prostě žije jako v pohádce, i když jinak by se tam člověk unudil k smrti. Proto taky odešli s mužem do Berlína…

Paula, ačkoli se cítila unavená, pozorně naslouchala. Zase ten obvyklý příběh lidí z vesnice, kteří si před pár lety troufli odejít do velkoměsta, jelikož upřímně doufali, že si tam najdou práci a někam to dotáhnou. Někteří si skutečně obstarali obživu a pak nadosmrti dřeli v továrnách, popřípadě si vydělávali drobným obchodem nebo posluhováním, a celkem se drželi nad vodou. Pohroma ovšem přišla, pokud onemocněli nebo se při nějaké nehodě například zmrzačili. O otci vyvádějících mrňousů sice cestou nepadla ani zmínka, ale Paula brzy pojala podezření, že rodinná výprava na venkov představuje pokus usadit se u sestry a švagra nastálo.

Teprve po dlouhé době zavládla ve voze trocha klidu, tři utahané děti usnuly a vzhůru zůstala jen holčička, která se krčila na lavici u okna a nasliněným ukazováčkem si kreslila na sklo. I její matka klimbala. Zvrácenou hlavu si opírala o stěnu, takže se jí kulatý klobouček svezl do tváře, a tiše pochrupovala.

Ratatata… Ratatata… Ratatata…

Kola monotónně rachotila, vagon se otřásal a také Paulu zmáhala ospalost. Stále ji však probouzel ostrý hvizd parní lokomotivy, a proto si nedokázala zdřímnout. Strnule tedy seděla, na klíně držela kabelku, do níž si uložila peníze, a co chvíli zkontrolovala pohledem síť na zavazadla, kde se pohupovala její cestovní taška. Nebylo radno spát ve vlaku, kde se pohybovali nejrůznější chmatáci, v první třídě stejně jako ve třetí.

Poslední ponuré domy velkoměsta už minuli – z těch ošklivých hranatých budov se na mnoha šedých místech olupovala omítka, tmavá okna vypadala jako zaslepená a vchody zely jako černé tlamy. Šikmé zimní sluníčko zasvitlo na továrnu se špinavě červenými halami obdélníkového tvaru a kouřícími komíny. Před jednou z nich se třpytila širokánská kaluž a jiskřila všemi barvami duhy. Nedaleko stál osamělý venkovský domek s propadlou střechou, který nejspíš brzy ustoupí nové výstavbě. Jak zásadně se tato oblast lišila od širokých alejí a vznosných parků hlavního města, od světa skvostných muzeí, paláců a barevných světel obchodů! Tady se císař asi neprojíždí na koni jako poblíž Braniborské brány, protože sem by se podle všeho nevydal ani v automobilu se zataženými záclonkami.

Jak tak Paula zamžikala proti slunci, které stálo nízko na obloze, najednou si zaraženě uvědomila, že po dlouhé době dnes opět stráví noc ve své někdejší ložnici. Měla ji v prvním patře panského domu a okna vedla na východ. Pokoj je určitě hrozně zatuchlý, protože už půldruhého roku v něm nikdo nespí. Deky i polštáře navlhly, stejně jako odporná ovčí kůže, kterou jí dali k posteli místo předložky. A proboha – komoda i skříň jsou zřejmě pořád nacpané všemi těmi šaty a klobouky, které jí svého času matka pořídila, a jako němá výčitka jí budou připomínat, že je nehodná dcera, která se vzepřela. Řadu let byla doslova „v jednom kole“, navštěvovala s matkou všemožné plesy a chodila do společnosti, neboť soustavně dostávala pozvánky, taky se účastnila turistických výletů po venkově a loveckých večírků. Přesto nenavázala žádnou známost, která by zachránila zadlužené panství, jež chátralo a nutně potřebovalo zvelebit. Přitom nápadníků měla nepočítaně a ucházeli se o ni i zámožní muži, jenže k matčině hrůze se zachovala tak ostudně a nezodpovědně, že je všechny šmahem odmítla.

S povzdechem teď nejmíň posté zalitovala, že nemohla zůstat v Berlíně. Je jí tam tak příjemně, má dobré zaměstnání, vlastní pokojíček, o nedělích si může zajít do parku Tiergarten a v létě se vypravit do Grunewaldu… Daří se jí. Žije sice skromně, ale občas už si koupila nové šaty i boty, sem tam si dokonce dopřeje večerní návštěvu biografu a celkem pravidelné lahvičku kvalitního červeného vína… Tetě Alici rozhodně nedělá ostudu, zaplaťpánbůh.

Uplynul už rok a půl od srpna 1911, kdy na berlínském nádraží Friedrichsdorf vystoupila z vlaku a srdce jí tlouklo jako splašené. Když pak vlekla těžkou tašku, celá zděšená zjistila, že se ve spleti křižovatek ztratila, nicméně jako zázrakem se nějak zorientovala a dorazila do Vilémovy ulice, kde ji teta Alice očekávala před Říšským koloniálním úřadem. Přijela až z Hamburku pouze a jedině proto, aby mohla představit svou neteř státnímu tajemníkovi Solfovi, s nímž se osobně znala. Teta Alice, mladší maminčina sestra, také pocházela z rodu Brausewitzů – a přece obě ženy nemohly být odlišnější.

Jeden z hošíků ve spánku spadl z lavice, vleže na podlaze se vyjukaně rozhlížel a vzápětí se mu obličejík nakrabatil brekem. Jeho vzlykáním se probudil bratříček, a jakmile překvapivě rychle pochopil, co se stalo, začal se mu škodolibě posmívat. Tehdy procitla i jejich matka a povolala si staršího chlapce k sobě. Nejprve se ujistila, že je malý uplakánek v pořádku, pak vytáhla láhev piva a dovolila mu pořádně si z ní zavdat.

Vlak nyní projížděl mezi poli a lesíky, leckde se objevovaly našedlé louky či lipová zeleň zimních osevů, sem tam vykoukly i pestrobarevné vesnické střechy a kostelní věže z červených cihel. Temně modré nebe zatím zůstávalo jasné a v záři sluníčka se opakovaně zaleskly paloučky a tůňky. V mrazivém blankytu kolem dokola pluly jen kupovité obláčky, bílé a nadýchané, zato daleko na západě se zvedala šedivá mračna jako holé rozeklané pohoří. Paula se u okénka trochu předklonila, aby získala lepší rozhled, a znenadání jí došlo, že zmizel nepřívětivý příkrov hřmotného velkoměsta a nad vlakem se prostírá důvěrně známá obloha mecklenburské jezerní oblasti – vysoká, rozlehlá a nekonečná. Vrací se do svého domova, na který už málem ani nevzpomínala.

Honem se zase napřímila, kradmo si otřela slzy a byla ráda, že žena na protější lavici se zabývá neposlušnou dcerkou a nepostřehla její dojetí. Ani zanic si Paula nepřála působit směšně, ale znenadání se nedokázala ubránit přívalu emocí, když se jí v duchu vynořila spousta vzpomínek z dětství, bosá chůze vlahou orosenou trávou, šustění zralého obilí v letním slunci, pryskyřičnatá vůně borovic. Vybavovala si, jak se nad jezerem rojili komáři a štika občas bleskurychle chňapla po nepozorné vodní vážce.

Jak jen mohla zapomenout na všechnu tu krásu!

Ve zvlněné krajině se teď kopce zvedaly jako mořský příboj a zvolna klesaly do údolíček. Sem přece patří. Okolní krajina je jí tak blízká – holé lesy, z nichž se tyčí temné smrky a borovice, i louky zatím pokryté bílými ostrůvky sněhu. S tímto prostředím je srostlá, a jak by taky ne, když její rod právě tady žije po staletí.

Než před šestou večer vlak zastavil na nádraží ve Wittstocku, počasí se změnilo. Z nízkých mraků padaly na městečko mokré sněhové vločky a vířily v záři pouličního osvětlení. Zbělal i peron, lavičky a čepice nosiče zavazadel, který k ní přibíhal. Paula se zastavila na nástupišti, dotěrné vločky tančily kolem ní, vdechovala čerstvé zimní povětří, a když se vlak znovu rozjel, zamávala své spolucestující na rozloučenou.

„Slečna von Dahlen?“ zeptal se nosič zavazadel a na pozdrav smekl čepici. „Tamhle na vás někdo čeká.“

Z matného svitu nástěnné lampy se vyloupl její bratr Friedrich a zdál se nečekaně vysoký a statný, ten dojem ještě zvyšoval dlouhý plášť s podšívkou a kožešinová čapka. Nadále se držel pod stříškou nádražní budovy, když se k němu rozběhla, a nevyšel jí vstříc ani o krůček. V přitlumeném světle mu dobře neviděla do obličeje.

„Friedrichu! Tak dlouho jsme se neviděli. Moc se mi po tobě stýskalo, bráško.“

Postavila těžkou tašku do sněhu a vrhla se bratrovi do náruče. Usměvavě mu vykládala, jak ráda je zase doma, že se na všechno moc těší, na jejich dvorec, na báječný výlet ve sněhu, až si spolu vyjedou na koních, a taky na kuchařku Saffi, která jim vždycky pekla svou skvělou bábovku.

„Přijela jsi pozdě,“ tiše ji pokáral. „Už tu čekám přes hodinu.“

Cítila, že se dala příliš unést nadšením a jemu to není vhod. Friedrich ji sice objal, ale v jeho sevření nebylo ani stopy po radosti mladšího bratra ze šťastného shledání se sestrou. Paule spíš připadalo, jako by se jí musel přidržet. Pochopila – bojí se o matku, která je nemocná. Ihned ji zaplavily výčitky svědomí, že sobecky myslí jenom na sebe.

„Mrzí mě, žes čekal tak dlouho. Odjížděla jsem ve spěchu, z práce jsem musela nejdřív běžet do bytu, sbalit si věci, a ještě se do mě pustila bytná. Představ si, že ode mě žádala nájem dopředu za celý březen – prý kdoví, jestli se vrátím do Berlína včas…“

Vymanil se z jejího objetí a zvedl tašku.

„Musíme jet, Paulo. Kůň je unavený a máme před sebou pořádný kus cesty…“

„Ano, samozřejmě. Promiň, že jsem se tak rozpovídala…“

Rozčarovaně ho následovala ke staromódnímu kočáru, kterým pro ni přijel. Zvedl střechu a zapálil obě lampy, které se upevňovaly na povoz po obou stranách, aby dobře osvětlovaly cestu. Dosud se u nich jezdilo rozhrkaným kočárem z minulého století, protože na automobil, po němž otec tolik toužil, se nedostávalo peněz.

„Friedrichu?“

Bratr se chystal právě vystoupit na kozlík, ale když ho oslovila, ztuhl na místě.

„Co se děje? Zlobíš se na mě, že jsem odešla do Berlína? Myslela jsem, že aspoň my dva máme v téhle věci jasno.“

Pomalu, skoro neochotně se k ní obrátil. Až tehdy si všimla, že mu po tvářích tečou slzy.

„Chtěl jsem ti to říct až cestou, ne hned tady na nádraží. Ale na tom už nesejde…“

Strnula. Cože? To není možné…

„Maminka dnes v poledne zemřela, Paulo. Nikdo neměl tušení, že… je to s ní… tak zlé…“

Bezmocně se rozvzlykal a hlas mu selhal. Když ho zděšeně objala, vnímala, jak se celé jeho tělo otřásá křečovitým pláčem. Najednou se pro něj zase stala velkou sestrou, jediným člověkem, před kterým nemusel potlačovat pláč, důvěrnicí z dětství, chápavou utěšovatelkou, starším sourozencem, který si za všech okolností ví rady.

„Prosím, Friedrichu, uklidni se… Samozřejmě, kdo by se toho nadál… Takové neštěstí… Odpusť mi, neměla jsem ponětí…“

Rychle se opanoval a skryl své zoufalství. Zahanbeně se odtrhl a vyskočil na kozlík. Paula se tam vyhoupla za ním a nedala jinak, než že si sedne vedle něj. Za nic na světě se v takovou chvíli nechtěla uchýlit do vozu, i když by ji cestou stříška chránila před sněžením i vichrem. Proč vlastně ho nepřivezl někdo ze zaměstnanců?! Karl, Krischan nebo Petter – ti se odjakživa starali o koně i povozy a kočírovali. Neodvažovala se na to zeptat.

Friedrich odvázal uzdu, kočár se s hrkotáním rozjel, kola skřípěla, pérování vrzalo a pískalo. Koně, který se zaradoval, že se konečně pojede domů, Friedrich ani nemusel popohánět. Vyrazil tak odhodlaně, že potřeboval spíš krotit.

Zpočátku mlčeli. Paula se zimomřivě choulila, aby ji studený vítr neprofoukl. Friedrich se s kamennou tváří díval přímo před sebe a jeho výraz se zdál odmítavý, téměř nepřátelský. Ale možná to tak jenom vypadalo ve stínech od plápolajících kočárových lamp a ve sněhové vánici, v níž oba museli mhouřit oči. Než odbočili na úzkou cestu k jejich dvorci, přece jen se rozpovídal. Maminka měla těžkou noc, Erna k ní opakovaně běhala. K ránu se jí však mírně ulevilo, přestala lapat po dechu a taky se trochu prospala.

„Pak si zavolala Wilhelma a přikázala mu, ať snese z půdy starý kufr. Trvala na tom, že to musí udělat jedině on, nikoho tím nesmí pověřit.“

„Jaký kufr?“

Friedrich zavrtěl hlavou, a tím naznačil, že mu celá záležitost nejde na rozum.

„Letitý kufr potažený hnědou kůží, který stál až v nejzazším koutě. Wilhelm nahoře štrachal hrozně dlouho, než ho objevil. Slyšel jsem, jak tam nadává a přesouvá bedny i starý nábytek.“

„A dál?“

„Potom ho našel a snesl k ní do ložnice. Oba zámky musel vycvaknout nožem, protože klíč se dávno ztratil. A jen co se mu podařilo ten krám otevřít, matka ho poslala pryč.“

Paula se odmlčela. V dálce už zahlédla osvětlený dům a srdce se jí sevřelo. Kolikrát se s matkou za tmy vracely z nějaké sešlosti nebo plesu, unavené, zmrzlé, zahalené v kabátech a zabalené do dek – a skoro pokaždé rozhádané. Ale jakmile se přiblížily k sídlu a spatřily rozzářená okna i venkovní lampy, vždycky se jim nálada zlepšila. Svorně se hned začaly těšit na útulný domov, kde je služebnictvo přiběhne srdečně přivítat. Zahřejí se u planoucího krbu, než jim rozestelou pohodlnou postel.

„V tom pitomém kufru přechovávala staré dopisy, fotografie a různá lejstra, prostě spoustu všelijakých památek,“ popuzeně vyprávěl Friedrich. „Poručila Minně, aby jí pomohla do křesla. Od ní jsme se později dozvěděli, že matka obsah kufru vysypala na zem a poslala ji celou tu hromadu spálit.“

Netušila, co si o tom má myslet. V každém případě se jasně ukázalo, že v životě Lilly Dahlenové existovalo tajemství, o kterém se pozůstalí nesměli dozvědět. Paula naprosto chápala, proč je Friedrich rozhořčený. Matčino jednání ho muselo hluboce ranit. Ostatně i Wilhelma její tajnůstkaření bezpochyby velmi zarazilo. Za daných okolností usoudila, že by tu záležitost raději neměli moc rozebírat. Přitom si dovedla představit, že právě od své dcery by Lilly asi nečekala tolik pochopení.

„Co ji to jen napadlo,“ nešťastně hlesl Friedrich. „Určitě se nad tou starou veteší hrozně rozčílila. Proto dostala další záchvat!“

Minna prý pomohla matce zpátky do postele, a jakmile ji uložila, běžela dolů, aby poslala pro doktora. Uvařila konvici čaje, a když se s ní vrátila do ložnice, našla Lilly von Dahlen na lůžku mrtvou.

Stále ještě hustě sněžilo, když se topolovou alejí drkotali přímo k vjezdu. Ve svitu lamp na písčité cestě jiskřil sníh, centimetrová pokrývka se před nimi prostírala jako bělostný koberec. Paule se poněkud nepatřičně vybavilo, jak se tam v zimě vždycky rozpustile koulovali; těch veselých bitev se často účastnili i zahradníkovy děti a pár výrostků ze vsi. Mezi topoly si stavěli sněhuláky jako řadu mlčenlivých bílých strážců. Na sluníčku později roztáli a připomínali děsivá strašidýlka.

„Seskoč tady, odvedu koně do maštale.“

„Jak to, ty…?“

„Žádného stájníka už nemáme, Paulo. Víš, tady se vůbec změnilo hodně věcí od té doby, co jsi odjela.“

Sestoupila z kozlíku a ve sněhu zamířila ke schodišti. Na kamenné balustrádě ležela souvislá sněhová vrstvička, která pod elektrickou lampou na zdi zářila a jiskřila. Nahoře se otevřely domovní dveře a stanula v nich Erna, její dávná chůva. Aspoň ta že ještě na panství zůstala.

„Erno, moc ráda tě vidím!“

Jak se mohlo stát, že za pouhý rok a půl se Erna tolik zmenšila a tvář jí zbrázdily vrásky? Možná se jen zdá droboučká v černých šatech, a taky prožila pořádný šok. Paula ji toužila obejmout, ale věděla, že se to nepatří. Proto jí pouze podala ruku a hrdlo se jí stáhlo dojetím, když ji Erna po starém zvyku zvedla ke rtům.

„Tak máme mladou paní zase doma – a všechno se srovná,“ hlesla v slzách. „Vítám vás… Vítám vás v domě smutku…“

Paula rychle překročila práh, aby kvůli ní nemusela Erna postávat ve studeném průvanu. Prošla rovnou do jasně osvětlené chodby, kde na stěnách viselo mnoho loveckých trofejí, kterými se už po generace mohli pyšnit příslušníci rodu Dahlenů. Znepokojeně si uvědomila, že personál ji nyní bere jako novou paní domu. Po takovém postavení ovšem nikdy neprahla a soudila, že jí ani nepřísluší. Přesto nesmí nikoho ze zaměstnanců zklamat. Přinejmenším dočasně se té role musí ujmout. Když po schodech sešel komorník Johann, aby ji uvítal, s vážným výrazem pokývala hlavou a také jemu stiskla ruku. Johann s Ernou sloužili už u její babičky a k panství nepatřili o nic míň než lesy, louky a došky na střeše domu – jejich osud byl spjatý s dvorcem Klein-Machnitz.

„Půjdete hned nahoru, slečno Paulo?“

Při té otázce sebou trhla. Pochopitelně se tam vydá, jak se od ní očekává.

„Jistě.“

Rozpačitě si vysvlékla mokrý kabát a podala ho Johannovi. Před zrcadlem ve zlaceném rámu spěšně odložila klobouk a dlaní si přejela po tvářích zčervenalých chladem. Pak odhodlaně vykročila po schodišti.

Nahoře jí vyšel v ústrety Wilhelm, který očividně seděl v někdejší otcově pracovně nad nějakými papíry, protože škvírou v přivřených dveřích přímo zahlédla rozsvícenou lampičku nad psacím stolem Ernsta von Dahlen.

„Proč jsi přijela tak pozdě, Paulo?! Nestihlas předchozí vlak?“

Proč jí stále vytýkají, že nedorazila dřív? Copak mohla tu hroznou událost nějak ovlivnit, kdyby se doma objevila před několika hodinami?

„Bohužel ne, Wilhelme. Nedovedeš si představit, jaký je v hlavním městě provoz. Nic s tím nezmůžeš, i když spěcháš…“

Přivítali se pouze letmým obejmutím a Wilhelm hned zamířil do přední části, kde měla matka ložnici.

„Je tam dusno, to víš,“ podotkl tlumeně, když stiskl kliku. „Ale museli jsme zatáhnout okna, no a ty svíčky… Tak to prostě je.“

Pátravě se na ni podíval, asi zkoumal, jestli sestra neomdlí jako tenkrát, když ji zavedli do knihovny, kde otec ležel na márách. Neviděl však žádné známky, že by se jí podlamovala kolena, a tak otevřel dveře a pustil ji dovnitř.

Všichni se přičinili skutečně ze všech sil, aby vhodně upravili pokoj před příchodem kondolenčních návštěv, které se zanedlouho objeví. Odklidili veškeré matčiny soukromé předměty, zmizela líčidla, zrcadla nyní zakrývaly šátky. Širokou postel, někdejší manželské lože, posunuli do centra a po obou jejích stranách umístili stolky s květinami a svíčkami. Za přední pelestí se skvěla bujná kapradina, která jindy stála v zimní zahradě.

Zesnulá Lilly von Dahlen, oblečená v tmavozelených hedvábných šatech, ležela s rukama složenýma na hrudi a šedivé, avšak dosud husté vlasy měla dokonale učesané. S takovou pečlivostí ji určitě upravila stará Erna. Jistě také čerstvě převlékla postel a své paní vsunula pod hlavu vyšívaný polštář s volánky. Paula se k lůžku blížila pomalými krůčky a před ním se zastavila. Zadívala se do strnulé tváře své matky. V jejím obličeji se objevil nažloutlý nádech, ale pleť měla překvapivě hladkou a líce jí zatím nepoklesly. Oči se však zdály vpadlé a Paula se zalekla tmavého odstínu zavřených víček. Lilly působila zcela odcizeným a strohým dojmem – spočívaly tam ostatky ženy, která už jí matku vlastně ani příliš nepřipomínala.

Paule v zásadě přišlo vhod, že lože z obou stran lemují rostliny v květináčích a hořící svíce, protože díky smuteční výzdobě si ušetřila váhání, zda není povinna k mrtvé matce přistoupit a dotknout se jí, nebo ji dokonce políbit. Dál tedy stála v nohách postele a sepjala ruce, jako by se chtěla pomodlit za duši zemřelé, ale ve skutečnosti v ní všechno ustrnulo. V hlavě měla prázdno a necítila vůbec nic.

Zřejmě se tam zdržovala už příliš dlouho, protože najednou za sebou uslyšela uctivé Johannovo zakašlání.

„Nesu vám sem židli, slečno Paulo.“

Uvědomila si, že po starém zvyku se rodina pravděpodobně chystá k nočnímu bdění u mrtvé. Nejspíš se prostřídají, aby se každý mohl několik hodin prospat – tak to aspoň probíhalo před pěti lety, když otec ležel na katafalku dole v knihovně. Pomalu dosedla na starobylou polstrovanou židli. Ačkoli od mnoha svíček sálalo teplo, jako by ji obešel mráz. Zachvěla se.

Nepohnuly se v koutě temné závěsy zastírající okna? Ne, nic se neděje, jen chatrná okna už dost netěsní a venku asi fouká, koneckonců už předtím začalo pořádně chumelit. Opakovaně se jí vybavovaly prapodivné řeči mladého faráře po otcově smrti před pěti lety. Ve vesničce Machnitz teprve zahajoval svou duchovní dráhu a lidem se moc nezamlouval, protože to s horlivostí vyloženě přeháněl. Když tenkrát skončily přímluvné modlitby za zemřelého, neváhal udílet pozůstalým kuriózní rady. Nabádal je, ať zabední okenice a v noci se za zesnulého bez ustání modlí, neboť Ernst von Dahlen opustil tento svět bez církevního požehnání a posledního pomazání, a proto si pro jeho duši může v noci přijít ďábel. Vdova Lilly zanedlouho velebníčka vykázala ze dveří.

Paule se trochu zatočila hlava a honem se napomenula, že se musí vzchopit. Nesmí si připouštět ponuré vzpomínky – co se stalo, to už nikdo nezmění. Zadívala se na matčiny sepjaté ruce. Zlatý snubní prsten jí ponechali, ale ostatní prstýnky stáhli. Zesnulou ustrojili do hedvábných šatů s bohatě nařasenou sukní a pod mnoha stíny a záhyby se obrysy těla daly jen stěží vytušit. Zítra se sem nepochybně nahrnou davy lidí, hlavně ženy z okolních vesnic vždycky honem spěchají do domu, kde někdo zemřel. Ale přijdou i sousedé a známí, takže je nezbytné uvařit kávu a horký čaj, připravit také limonádu a naservírovat pohoštění, jak se to běžně dělá. Pomáhalo jí, že se může upínat k praktickým záležitostem. Později vše podrobně probere s kuchařkou Saffi. Kolik zaměstnanců jim vlastně zůstalo? Neodešla ještě dvojice mladých posluhovaček, které se staraly o kamna a uklízely v pokojích? Udrželi si kuchtíka? A zahradníka Josefa, za něhož se provdala Minna, matčina komorná? Než Paula odjela do Berlína, jejich dva synové už začali pomáhat otci při práci. Tomu třetímu to opravdu pálilo – poslali ho na studia? Kdoví… Jestli Friedrich musí sám pečovat o koně, pak to tu zřejmě jde v každém ohledu od deseti k pěti…

Zaslechla, že se za ní otvírají dveře. Někdo jí jemně stiskl ramena.

„Běž dolů, Paulo, vystřídám tě. V jídelně máš na stole večeři – stejně si myslím, že jsi dneska ještě vůbec nejedla.“

Sevřela Friedrichovy ruce a vděčně je pohladila. Zaplaťpánbůh, že už je zase milý a chová se jako dřív. Jako děti si moc rozuměli. Vyděsila ho náhlá matčina smrt, ale jinak je mezi nimi všechno v pořádku.

„Za moment přijdu.“

„Nemusíš spěchat. Stejně tady strávím celou noc. Je to poslední čas, kdy můžu být s naší maminkou, a nechci se připravit ani o chvilku…“

Vyšla na chodbu a zhluboka se nadechla. Chudáček Friedrich. Z nich tří visel na matce asi nejvíc, snad proto, že je nejmladší – loni v srpnu mu bylo třiadvacet.

Oba bratři už měli za sebou službu v pruské armádě a doufali, že je čeká důstojnická dráha. Wilhelm, kterému táhlo na sedmadvacet, zdolal první překážky na cestě k vysněné kariéře, stal se nadporučíkem pěchoty a hodlal to dotáhnout na majora, jak nedávno napsal Paule mladší Friedrich. Zato o svém postupu se tehdy příliš nezmiňoval. Snad už získal hodnost poručíka, ačkoli z Wilhelmových dopisů spíš vyplývalo, že bratříčkovi vojenská služba moc nevoní. Vůbec ji to nepřekvapovalo. Friedrich miloval venkovský život a na panství lpěl stejně jako dříve jejich otec. Dobře znal každý kout a o všech pozemcích, polnostech, lesech i obcích věděl první poslední. Naneštěstí byl v době, kdy otec zemřel, příliš mladý, než aby mohl převzít správu panství. Jelikož Wilhelm tehdy už sloužil v armádě, této role se ujala matka a do posledního okamžiku neoblomně dělala všechno po svém.

Paula seběhla po schodech a cestou zjistila, že jí kručí v žaludku – opravdu od snídaně ještě nesnědla ani sousto. Na dlouhém mahagonovém stole v jídelně prostřeli pouze pro ni a jinak stály na holé desce pouze dva mosazné svícínky. Přišlo jí to zvláštní – dříve se tam leskla dvojice širokých stříbrných svícnů, na pozlaceném podnosu se třpytily krásné křišťálové solničky a krbovou římsu zdobily dvě rozměrné vázy s květinami nebo zelenými výhonky. Všechny ty dekorativní předměty někam zmizely, a dokonce chyběly i starožitné rodinné talíře v nástěnné polici. Zaraženě se posadila, vzala velký hřejivý šátek, který jí kdosi starostlivě přichystal, a s vděčností si zakryla ramena. V krbu se totiž netopilo.

„To vám udělá dobře, slečno Paulo.“

Starý sluha ji určitě zahlédl, jak scházela po schodech, a hned přinesl polévkovou mísu, z níž se kouřilo. Saffi uvařila silný hovězí vývar, nakrájela do něj několik cibulí a mrkví, které se na podzim strkaly ve sklepě do velkých nádob s pískem, aby vydržely přes zimu čerstvé. Dál ještě Paula dostala chleba, domácí sýr a uzenou šunku. Hladově se vrhla na ty venkovské dobroty, po nichž se jí v Berlíně kolikrát zastesklo. Nežilo se jim pěkně v časech, kdy jich u tohoto stolu sedávalo všech sedm a společně si pochutnávali na lahodných pokrmech? Tatínek v čele, matka po jeho pravici, pak malý Friedrich, o něhož ještě pečovala chůva. Po otcově levém boku Wilhelm, vedle něj Paula a dále domácí učitelka, její milovaná „slečna Lohmeyerová“. Pokud měli hosty, jedlo se z „lepšího“ nádobí, které matka přinesla do manželství věnem. V tom případě se děti musely přesunout až ke konci tabule a tam na ně Erna a „slečna“ bedlivě dohlížely, aby neudělaly rodičům ostudu. Jednou Paule vyklouzla z ruky stříbrná lžíce, polévkou si potřísnila hezké šatečky a lžíce spadla na podlahu. Matka vrhla na slečnu zcela jednoznačný pohled – Paula s ní musela okamžitě odejít nahoru do dětského pokoje a zůstat tam až do večera. Proč maminka právě s ní jednala tak přísně? Kdykoli se nepřístojně vrtěli Wilhelm nebo Friedrich, čekalo je nanejvýš napomenutí – jen jedinkrát slízl Wilhelm od tatínka pohlavek, když škrábal do ubrusu nožíkem na ovoce a přitom se řízl do prstu.

Hloupé a nepřijatelné chování, utrousil pohněvaný otec striktně.

Přesně – chlapec zasluhoval potrestání, pokud se choval hloupě. Nebo projevil zbabělost. Popřípadě působil zasněně. Ji coby dívku trestali zase za jiné věci. Neodpouštěli jí nešikovnost. Taky svévoli či rozpustilost. Co se u hochů bralo jako zvídavost, u ní znamenalo zvědavost. Co se u hochů považovalo za odvážnost, u Pauly představovalo neposlušnost. Chlapci směli už v útlém věku s otcem na lov – kdežto Paula se měla šněrovat a zkrášlovat, obzvlášť když se ohlásili na návštěvu lidé ze sousedství.

V synech rodina spatřovala otcovy následovníky a dědice panství. Matka se jimi pyšnila. Zato s dcerou nakládala jako se zbožím, které je nutno co nejvýhodněji prodat.

„Paulo?“

Vytrhla se z hořkého přemítání a otočila hlavu ke dveřím. Stál tam Wilhelm s napjatým výrazem a tmavými kruhy pod očima.

„Přijď za mnou nahoru do matčiny pracovny, až dojíš.“

Aniž počkal na její odpověď, hned odešel. Zaslechla, jak udílí v chodbě pár stručných pokynů, a potom zaskřípěly schody, když po nich vybíhal. Paula odložila nedojedený krajíc chleba se šunkou. Přešla ji chuť. Když za okamžik vstoupil Johann, aby odnesl zbytky večeře, požádala ho, aby jí zavolal kuchařku Saffi.

„Ta tady snad ještě je, nebo ne?“

„Ale jistě, slečno Paulo. Saffi tu pořád máme, stejně jako Ernu. I když z dřívějšího personálu jsou jinak už všichni pryč.“

Stalo se, co tušila. Zahradníku Josefovi věnovala matka kousek země, postavil si tam domek a začal obdělávat půdu, aby uživil svou rodinu. Jeho starší dva synové se vyučili řemeslu a nejmladší šel na školu. Koně už na statku mají jenom tři, jinak všechny prodali. Donedávna se o ně staral Krischan, ale před několika týdny zemřel. Od té doby s nimi občas vypomáhá jeden soused. Poslední služebná odešla před třemi měsíci, čili všechnu potřebnou práci teď musejí zvládat tři zbývající zaměstnanci. Paula se ani nezeptala, proč o všechny pracovníky přišli; nepochybně by Johanna uvedla do rozpaků, kdyby jí musel ten skličující důvod vysvětlovat. Matka je prostě již nemohla vyplácet. A vlastně je možné, že Erna, Johann a Saffi u ní už dlouho pracovali zadarmo, jen jim poskytovala stravu a střechu nad hlavou.

„Slečno Paulo! Upřímnou soustrast. Takové neštěstí. Všechny nás to hrozně rozrušilo. Ještě dneska ráno měla tolik energie, synovi dávala příkazy, poslala ho na půdu, zlobila se, tloukla holí o zem… A teď tam nebohá leží nahoře bez života…“

Aspoň baculatá Saffi že se nezměnila, pusa jí jela stejně jako dřív a očima jako černé korálky při vyprávění neustále těkala po místnosti. Pocházela z Rakouska a vařila prý pro panstvo ve Vídni, ale zamilovala se do husara a kvůli nešťastné lásce musela z místa odejít. Nikdy se nedozvěděli, jestli říká pravdu, nebo si toho husara nakonec nevymyslela, aby zastřela pravý důvod, proč ji propustili. Nicméně byla tak skvělá kuchařka, že nejeden z hostů měl sto chutí si ji z dvorce odvést, a proto jí Lilly von Dahlen odpouštěla jak nevyjasněnou minulost, tak i fakt, že často nešla pro slovo daleko.

„Musíme se připravit na zítřek, Saffi,“ přetrhla Paula proud její výmluvnosti. „S maminkou se přijde rozloučit hodně lidí. Co jim můžeme nabídnout?“

Saffi byla rázem ve svém živlu. Má hovězí vývar a slepičí polévku s vajíčkem, dále šunku a klobásky, zelný salát se špekem a škvarky v sádle. Časně ráno upeče čerstvý chleba a taky máslový koláč a preclíky.

„K pití nabídneme kafe s mlíkem a malinovou limonádu. Víno i pivo došly, ale jestli si přejete, pošlu Johanna do pivovaru…“

„To se nějak vyřeší…,“ mávla rukou Paula, která si nedovedla představit, jak starý Johann zapřahá koně a jede pro pivo.

„Pohostíme všechny, jak se sluší a patří, slečno Paulo,“ spustila opět Saffi. „Hlavně se ale nedivte, kdyby se za vámi lidi trousili s nastavenou dlaní.“

„Jak to myslíš?“ nechápala Paula.

„Poněvadž dlužíme, kam se podíváte, milostslečinko. Tak proto. Všecko nám napsali na futro. Jinak nám tu totiž zbylo leda pár mrkví a cibulí, drobet kávy a láhev sirupu z malin, které jsem zavařila na podzim.“

Prozíravá Saffi už odpoledne připravila seznam nejnutnějších potravin a předala ho nejmladšímu synovi zahradníka, který občas zašel do dvorce, aby pro panstvo vyřídil různé pochůzky.

„Měla byste se mít na pozoru, slečno Paulo, až se sem smuteční hosté přihrnou. Sousedé i přátelé zajdou do pokoje vaší maminky, popláčou si, pak budou na počest nebožky hodovat, a jen co vám vyjádří soustrast, ostýchavě se k vám přitočí a požádají vás o peníze.“

„Cože…, sousedé? Proboha, proč by to dělali?“

Saffi sevřela rty a pokývala hlavou. Prostě ať s tím počítá. Sama by byla ráda, kdyby to dopadlo jinak. Jenže co naplat, nemůže jí nic nalhávat. Coby nová paní domu se slečna Paula musí dozvědět, jak se věci mají. Jedině tak bude připravená, až se na ni všichni sesypou. Její matka nadělala všude dluhy, nechávala si posílat obilí, zeleninu, víno a zkrátka kdeco, ovšem nikomu neplatila. Navíc si půjčovala i od sousedů – jak se říká, vytloukala klín klínem.

„Ale… posílala jsem jí přece část výdělku,“ tiše namítla Paula.

Hned si však uvědomila, jak směšně argumentovala. Doopravdy věřila, že sto marek měsíčně postačí k financování domácnosti, kterou matka ze zásady vedla ve velkém stylu?! Lilly von Dahlen byla zvyklá žít na vysoké noze a na stará kolena se v žádném případě nemínila uskrovňovat.

„Dobře, Saffi. Děkuju ti. Všechno dáme do pořádku.“

„Určitě, slečno Paulo.“

Nahoře v matčině pracovně Wilhelm pořád ještě seděl nad účetními knihami, které Lilly už řadu měsíců zanedbávala.

„Posaď se, Paulo.“

„Nemusíš mi nic vykládat, Wilhelme. Vím, jak si stojíme.“

Překvapeně se k ní otočil a zatvářil se mrzutě. Odjakživa nesnášel, když jí docházely věci rychleji než jemu.

„Panství je úplně zadlužené. Nezbývá nám nic jiného než ho nabídnout k prodeji.“

Sklíčeně přikývla, ale v duchu nestačila žasnout, že se k tomu rozhodl s tak lehkým srdcem. Copak si nevzpomíná, jak velké naděje vkládal otec do svých synů? Přál si, aby po něm rodové panství zdědili. Znamenalo pro něj dokonce víc než vlastní život.

„Už jsi o tom mluvil s Friedrichem?“

„Všechno ví.“

„Zajdu teď k němu.“

Nějak tuhle noc přečká. I zítřek, neděli.

Kapitola 4

„Slečno Paulo? Už jste vzhůru?“

Ernin hlas k ní doléhal vzdáleně, jakoby z jiného světa. Paula se přetočila na záda a na okamžik si připadala jako kdysi v dětství. Báječná promáčklina v matraci, kam se jako kotě mohla stočit do klubíčka. Šikmo dopadající sluneční paprsky pronikající škvírou v tmavočervených závěsech. I se zavřenými víčky tak na lůžku mohla vnímat denní jas.

„Kolik… je hodin?“ zamumlala.

„Skoro jedenáct, slečno Paulo. Přijela vaše teta. A návštěvy už taky přicházejí…“

„Teta Alice? Propánakrále. Proč jste mě nevzbudili dřív?“

Jakmile Erna roztáhla závěsy, Paulu zalila na posteli záře slunce. Hbitě odhodila těžkou peřinu i kožešinovou přikrývku – vážně už skoro zapomněla, že pod tou tíhou se člověk sotva dokáže pohnout. Polštář měla zvlhlý, jak se jí na něm v chladné místnosti srážel vlastní dech.

„Paní Burkardová mi to zakázala,“ usmála se Erna. „Usoudila, že se potřebujete vyspat. Vždyť jste probděla skoro celou noc…“

„Kde je teď?“ zeptala se Paula a vklouzla do prošívaného vatovaného županu, který jí Erna přichystala.

„Dole s hosty. Nemusíte spěchat, slečno Paulo. Všechno je pod kontrolou. V hale je i váš bratr Wilhelm. Friedrich si šel na chviličku lehnout…“

Aby ne. Paula se dostala na lůžko až kolem páté. Poslední hodiny do rozbřesku přepustila Wilhelmovi, který si zdříml po půlnoci. Friedrich však vytrval u zesnulé matky do bílého rána a do ložnice prý se odebral teprve na výslovný příkaz tety Alice.

Paula sice měla ložnici ve stejném poschodí jako matka, ale na opačném konci dlouhé chodby. Přesto zaslechla tlumené hlasy smutečních hostů i jejich přecházení – proboha, zaspala počátek kondolenčních návštěv! Narychlo se podívala do své cestovní tašky, ale nakonec si stejně vybrala oblečení ze skříně, i když ohavně páchlo naftalínem.

„Ty černé, Erno. Ano, tyhle. Díky. Teď se radši už vrať do přízemí. Poradím si sama.“

Nesáhla po žádné z nákladných kreací, které jí matka před lety dala ušít. Zvolila prosté černé šaty s krátkou vestičkou, z kvalitní vlněné látky. Ty jí ušili před deseti roky, když zemřela babička. Nepřekvapilo ji, že jí pořád padnou jako ulité – od sedmnácti se jí postava vůbec nezměnila. Marně matka doufala, že se dcera časem přece jenom žensky „zaoblí“.

Erna odcházela trochu zklamaná, že nemůže hbitýma rukama pomáhat své někdejší svěřenkyni při strojení; kdysi se bez ní dívka neobešla. Ale Paula už nechtěla, aby jí kdokoli ze zaměstnanců pomáhal do šatů. Odvykla takové péči, a navíc by se zbytečně ozřejmilo, že zanevřela na tuhé korzety. Už nějaký čas nosila pouze lehké spodní prádlo – a vlastně by se víceméně obešla i bez něj, jelikož byla velice štíhlá, možná až přespříliš, a žádnou partii nepotřebovala formovat či podpírat. Drobná ňadra měla pevná a vysoko. Maně si vybavila, jak ji matka v době, kdy ji „uváděla do společnosti“, nutila vycpávat si košíčky chomáčky vaty; Lilly von Dahlen totiž tvrdila, že muži si u dívek potrpí na „bujné poprsí“.

Když Paula důstojně vykročila do chodby, snažila se v duchu co nejvíc obrnit. Už se tam hemžili lidé z okolních vsí, sedláci a řemeslníci se nesměle rozhlíželi po panském domě a poníženě ji zdravili. Kdekdo spěchal vyjádřit slečně „upřímnou soustrast k úmrtí paní matky“ a mnozí jí neváhali po starém obyčeji políbit ruku.

Vážně a přívětivě s nimi rozmlouvala, tichým hlasem se zajímala, jak se jim daří, a přeptávala se na jejich děti, rodiče i sourozence, neboť znala téměř každého, kdo k nim zavítal. Na moment zaváhala, jestli nemá znovu vstoupit do ložnice, kde vystavili její zesnulou matku, ale pak zaslechla zdola hlas tety Alice a chtěla si za ní pospíšit.

Ve velké hale služebnictvo připravilo dva stoly s jídlem a pitím. Tam se mohli posadit a občerstvit „prostí návštěvníci“; na koho nezbylo místo, musel si posloužit vestoje. „Lepší hosty“, tedy sousedy šlechtického původu, místního lékaře, faráře a další osoby považované za honoraci, rovnou uváděli do jídelny, kde čekal bohatě prostřený stůl. Ke vchodu se nahrnul dav, protože ve vesnických kostelících právě skončily bohoslužby. Většina venkovanů pochopitelně spojila cestu do kostela s kondolenční návštěvou dvorce – koneckonců si tak ušetřili přípravu oběda.

Tetu obklopenou skupinou příchozích zahlédla Paula už ze schodiště. Alice Burkardová jim pozorně naslouchala, tu a tam se na něco zeptala a při odpovědi pak rozvážně pokyvovala hlavou. Zdálo se až podivuhodné, jak lehce si umí s lidmi porozumět, se šlechtici či měšťany stejně jako se sedláky a rolníky. Snad měla tajemný klíček, kterým dokázala otvírat lidská srdce.

„Paulinko, zlatíčko! Tak ráda tě obejmu!“

Bez ohledu na dav v hale přitiskla neteř k sobě a políbila ji na obě tváře.

„Moc mě mrzí, že jsem se nevzbudila dřív, tetičko…“

„Nesmysl, děvenko, tím se netrap. Krásná vůně! Nádech bergamotu připomíná zralou hrušeň – a ty šaty jsou tvoje?“

„Deset let visely ve skříni…“

„Ještě štěstí, že neobrostly lístečky a kvítečky…“

Oběma zacukaly koutky úst, ale zasmát se spolu jako obvykle nepřicházelo v úvahu – za daných okolností se musely opanovat. Běžně se však Paula s tetou hodně nasmála a líbilo se jí, že Alice má báječný smysl pro humor a každého rychle nakazí svým veselím. I teď, v tak těžký den, už pouhou svou přítomností prosvětlila děsivý černý flór, do něhož se po matčině skonu zahalil celý dům.

„Wilhelm je vedle v jídelně, před chvilkou totiž přišel pan farář. Zajdeme tam?“ navrhla teta.

„Času dost…“

Paula nijak zvlášť neprahla po setkání s knězem, který tenkrát pochovával otce. Později se s ním krátce pozdraví, ale jinak radši nechá rozhovor na Wilhelmovi. Po pohřbu je třeba kostel obdarovat, to se považuje za samozřejmost. Jenže kde vezmou peníze?! Co kdyby tedy nabídli velebnému pánovi jeden ze stříbrných táců? Pozlacenou mísu na ovoce? Pár svazků z otcovy knihovny?

Nedala na sobě znát starosti, kterými se zabývala, a naopak rozprávěla s hosty. Dokonce si vypila mléčnou kávu a snědla preclík, protože neměla kdy se nasnídat. V jídelně obsluhovaly dvě mladé ženy, které přivezla teta Alice, zřejmě její komorná a služka.

Kolem druhé hodiny se rumraj mírně uklidnil a Alice si vzala neteř stranou. Odvedla ji do knihovny.

„Z toho cvrkotu mi jde hlava kolem,“ zaúpěla. „Ale prosím tě, abys mi vysvětlila pár maličkostí, protože některé věci mi vážně nejdou na rozum.“

„Co máš na mysli, tetičko?“

Alice se zhluboka nadechla a přihladila si šaty. Byla o tři roky mladší než Paulina matka, ale na rozdíl od ní nikdy nepoužívala líčidla ani zkrášlovací vodičky a také si nebarvila vlasy. Přesto – nebo možná právě proto – si i se svými šedinami uchovala svěží a mladistvý vzhled.

„Sama víš, že nemám valnou představu, jak se sestře dařilo,“ prohodila na úvod a mimoděk přitom přejížděla dlaní po vysokém opěradle lenošky. „V posledních letech jsme se nevídaly, což je mi upřímně líto…“

Zadrhla se, protože se jí zlomil hlas. Znenadání Paula pochopila, že tetu sestřina smrt přes všechny vzájemné nesrovnalosti hluboce ranila. V mládí si rozuměly výborně, ale časem, když Alice ovdověla, vyvstaly jisté okolnosti, které Lilly považovala za nepřijatelné. Pak už Paule povolovala jen zřídkakdy, aby se s tetou vídala. Tím víc si užívaly každou společnou chvilku.

„Tobě, tetičko, neměl nikdo co zazlívat…“

„Vím,“ přitakala Alice chraplavě. „Nedalo se s tím nic dělat. Přesto… Neměla jsem vůbec tušení, že Lilly…“

Zadívala se na neteř, jako by se chtěla ujistit, že dívka zvládne rozhovor o značně choulostivých záležitostech.

„Neměla jsi tušení, že má maminka finanční potíže…“

Alice s úlevou přikývla. Samozřejmě věděla, že je panství Klein-Machnitz zadlužené, protože o tom její rodiče mluvili už v době, kdy se Lilly zasnoubila. Ernst von Dahlen převzal peněžní závazky po svém zesnulém otci, dalo by se říct, ale tím se nikdo příliš nevzrušoval. U šlechty byly dluhy tak nějak běžné, považovalo se to vlastně za záležitost cti, a pokud někdo vlastnil tak rozlehlé panství, nemusel si s tím dělat starosti. Urozený rod Dahlenů patřil k nejstarším v celé oblasti – a pro Brausewitze, kteří se nobilitovali teprve za starého Fritze, znamenal sňatek velmi výhodné propojení.

„Tvůj ubohý otec se s tou zátěží zřejmě potýkal celý život, zatímco moje sestra Lilly si dopřávala život, jaký si vždycky přála…“

Paula se až teď dozvěděla, že její otec ty nešťastné dluhy sám nezavinil. Ta informace pro ni znamenala jistou útěchu, ale nic se tím neměnilo na skutečnosti, že se s tím těžkým břemenem nedokázal vypořádat.

„Ale nakonec – utrpěl zranění při honu, viď?“ zeptala se Alice, i když do očí se neteři nepodívala.

„No, ne tak docela… Stalo se to, když čistil nějakou svou zbraň. Tamhle v lovecké místnosti…“

„To mi ovšem nikdo neřekl…“

Teta tehdy přijela na otcův pohřeb, ale sestra s ní téměř nepromluvila. Nedokázala se jí Lilly Dahlenová svěřit z přílišné hrdosti? Nebo pohrdala Alicí za to, že se provdala za průmyslníka Theodora Burkarda? Příčila se jí představa, že si dívka z rodu Brausewitzů vzala novodobého zbohatlíka, který si vybudoval továrnu na výrobu kovových pružin do matrací?

„Tajilo se to. Takže bude lepší, tetičko, když o tom před Friedrichem a Wilhelmem pomlčíš.“

„Jistě, chápu.“

Paula se usmála a bezděčně přejela pohledem po knihovnách. I regály už notně prořídly, mezery postřehla zejména v nejstarších skřínkách, kde se na nedokonale prosklených dvířkách sem tam ještě rýsovaly proužky a pozorné oko objevilo různé nepravidelnosti. Právě v nich, jak jí jednou objasnil Friedrich, stávaly nejcennější svazky, mnohdy ze šestnáctého či sedmnáctého století, a také vzácné rukopisy. I knihovnu, vedle lovu, otec nesmírně miloval a po celý život se snažil vštípit čtenářskou vášeň svým synům. Podařilo se mu to pouze u Friedricha; Wilhelm se o knihy moc nezajímal. Zato Paula četla s nadšením, jenže na tom Ernstovi von Dahlen nikdy nesešlo. Naopak mu velice vadilo, když se zdržovala v knihovně, a dokonce jí zakázal otevírat všechny prosklené skříně. Vybírat si směla jedině z románů, do kterých se občas začetla její matka, ale ty průhledné příběhy, jejichž děj se neustále opakoval, ji brzy začaly nudit.

„Už jste s bratry zvažovali, jak s panstvím naložíte?“ vyrušila ji teta ze zasmušilého vzpomínání.

„Wilhelm sedí už od včerejška nad účetními knihami. Dospěl k rozhodnutí, že ho prodáme.“

„Vážně?“ tiše opáčila Alice. „No, pak doufejme, že ví, co dělá… Měly bychom se vrátit do haly, Paulo. Myslím, že přicházejí další hosté.“

Proud kondolenčních návštěv se sice ztenčil, ale stejně nebral konce. Nyní dorazili sousedé, kteří žili ve větší vzdálenosti, a tím déle se pochopitelně hodlali zdržet, když měli po čase příležitost více si popovídat. Paula byla vděčná, že ji kuchařka Saffi včas varovala, protože si ji skutečně každou chvíli vzal někdo stranou, aby zavedl řeč na směnku, kterou jim měli dávno splatit. Většinou se však věřitelé obraceli na Wilhelma, staršího z obou synů, a ten na jejich požadavky odpovídal stručně a jasně.

„Že jim není hanba,“ prohlásil, když navečer konečně zůstali sami. „Ještě jsme maminku ani nepochovali, a už nás upomínají o peníze. Radši by si měli nejdřív otřít z brady drobky našeho máslového koláče.“

„Popravdě se spíš obávám,“ opatrně podotkla Paula, „že jen málokdo si troufl vznášet nároky už dnes.“

Wilhelm jí sice neodpověděl, ale podle toho, jak se mračil, jasně poznala, že s ní naprosto souhlasí.

Až za tmy dorazil pohřební zřízenec se šesti pomocníky, aby dopravili zesnulou Lilly do hřbitovní kaple. Uložili ji do prvotřídní dubové rakve a snesli po schodech k hlavním dveřím. Tam už čekal funebrákův černý povoz. Dahlenovi po staletí pochovávali zemřelé rodinné příslušníky v oploceném prostoru ve východní části parku, kde náhrobky stály za železnými mřížemi ve stínu vysokých buků a dubů. Na poslední cestě doprovázeli matku Friedrich a Wilhelm spolu s nosiči pochodní, od Pauly a Alice se přímá účast naštěstí neočekávala. Za tři dny se s Lilly von Dahlen rozloučí v nejužším rodinném kruhu.

Paula stála vedle tety Alice u okna knihovny a společně hleděly za smutečním průvodem, který se zvolna vzdaloval. Mnoho však beztak neviděly, protože muži se smolnicemi přešli dopředu. Nyní tedy již sotva rozeznávaly obrysy hranatého vozu a i ty se Paule rozplývaly před uslzenýma očima. Hrozná událost. Matka, která vždycky s takovým elánem vládla tomuto domu, zanedlouho v dubové rakvi spočine osamělá v malé kapli, v ledovém chladu a obklopená pouze šustěním myší a houkáním sov.

„Proboha, Paulinko,“ něžně se k ní obrátila teta. „Vždyť ty se celá chvěješ… Počkej, vezmi si můj šál.“

„Děkuju, tetičko. Ale… mně není zima… To jen…“

Alice objala vzlykající neteř a jemně ji pohladila po vlasech. „Jen si poplač,“ pobídla dívku tichým hlasem. „Pláčem se člověk uvolní a připustí si zármutek. Bolestí se prostě musíme protrpět, abychom ji dokázali překonat.“

„Víš, hlavně asi jsem strašně unavená. A taky mě ničí… ten děsný pocit, že se tady všechno hroutí a přijdeme o střechu nad hlavou…“

„K tomu zatím nedošlo, Paulo. A kdoví, třeba se to ani nestane.“

„Opravdu nám nezbyde než panství prodat, ani já nevidím jiné řešení. Stejně se nejspíš nepodaří zapravit všechny dluhy… Co si Friedrich s Wilhelmem počnou? Potřebují peníze, aby uspěli v důstojnické kariéře – jenže žádné nemáme…“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Ostrov tisíce hvězd.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.