Přeložila Anna Křivánková

Sally Christie

Copyright © 2017 by Sally Christie

Translation © Anna Křivánková, 2022

ISBN 978-80-249-4596-5

Joeovi, mému lvu a mé skále

Odpočívej v pokoji

Část I.

Sbližování1
750–1769

Kapitola 1

Ve které je malá Jeanne Bécu vystavena životu

Vyklouznu z tepla kuchyně do opuštěné chodby. Uvnitř má matka s rukama po lokty v obří míse plné mouky a koření klábosí se sousedkou, zatímco na rožni nad ohněm se opékají čtyři kuřata. Tady venku je život chladnější a velkolepější. Plížím se po mramorovém schodišti, zvedajícím se přede mnou jako obří žebřík do nebe, a hladce kloužu rukou po zábradlí. Vystoupám až na odpočívadlo a v tichosti se přikrčím, ačkoliv jsem Frederiku před chvílí slyšela odcházet. Zanechala za sebou stopy své vůně, když ladně plula dolů po elegantním schodišti ve zvláštní směsici růží a půvabu.

Kradu se chodbou až k Frederičině budoáru a nakouknu dovnitř. Kdyby tu teď byla, mohla bych dostat pusu a bonbón, anebo pohlavek – to by záleželo na její náladě –, ale teď je pokoj opuštěný. Vejdu a mé kroky změkčí přepychový koberec. Ze zdi na mě hledí portrét monsieura Dumonceauxe, který vlastní tenhle dům a Frederiku a vůbec všechno v něm. Monsieur Dumonceaux je starý milenec mé matky, to on nás přivedl do Paříže a ubytoval nás. Už není jejím milencem – teď je jeho milenkou Frederika –, ale pořád se k nám chová laskavě a máti říká, že je to dobrý člověk.

Jeho portrét dohlíží na Frederiku, ale kdykoliv ta má nového hosta, poručí komorníkovi, aby ho zakryl. Zbytek místnosti je útulný a okázalý, v krbu neustále líně šlehají plamínky a šatní skříň je tak obrovská, že jsem tam jednou spala schovaná celé hodiny. Vysoká, vzdušná okna zakrývají šarlatové závěsy, na mramorovém stolku stojí karafa s nádherně voňavou tekutinou zvanou brandy, která mi vždycky připomene mužské a cukroví. Očichám malou sbírku parfémových lahviček na Frederičině stolku a pak se vydám k cíli své cesty – posteli s navrstvenými přikrývkami ze zeleného hedvábí a těžkých bílých kožešin a s polštáři lemovanými krajkou a sametem. Matrace je měkká jako sen a přivítá mě do svého objetí, tak rozdílného od mého slamníku v kuchyni. Zavrtám se do těžkých přikrývek a udělám si pohodlí. Máti pořád říká, že jsem líná, ale já nejsem líná, říkám si, zatímco usínám, jsem jen… šťastná.

„A copak to tu máme?“ pronese Frederika jasným, kouzelným hlasem – tím, který používá na monsieura Dumonceauxe a ostatní svoje pány. Frederika má tmavé, kudrnaté vlasy a rozesmáté modré oči, které dokáží vmžiku zchladnout a ztvrdnout jako diamanty. Muž, kterého si s sebou dnes večer přivedla, není monsieur Dumonceaux, ale starší pán s uslzenýma očima a v oranžovém kabátě připomínajícím kočičí kožíšek.

Rozespalá a zasněná ležím pod hromadou kožešin. Usměju se na Frederiku a také na toho muže. Frederičiny nálady jsou vždy proměnlivé, ale muži bývají většinou příjemní.

„Ty malá rošťando,“ řekne Frederika mile a prohrábne mi vlasy. „Teď běž zpátky za maminkou a pověz jí, že monsieur de Braque si později bude přát šťavnaté kuře.“

„Jaké okouzlující děťátko!“ prohlásí muž, který je jistě ten monsieur de Braque, co si přeje šťavnaté kuře. „A čemu by ublížilo, kdyby tu zůstala?“ zeptá se a povytáhne na Frederiku obočí, jako by žertoval, ačkoliv vím, že tomu tak není.

„Ale no tak, Jérome,“ odvětí Frederika se smíchem a hrubě mě zvedne. Odvrátím oči od upřených zraků toho muže a rychle si uhlazuju sukni, která se mi vykasala až k pasu. „Vždyť je to jen děcko.“

„Kolik je jí, deset?“ ptá se ten muž dychtivě. „Jak je půvabná!“

Sedm, chce se mi zaprotestovat, ale neřeknu nic, protože najednou hrozně zatoužím zmizet z toho pokoje a daleko od jeho slzavých zelených očí. Zelených jako povlak špíny na hladině jezírka, pomyslím si se zachvěním a vrtím se ve Frederičině sevření, aby mě postavila na zem. Zaslechnu tiché zvonění jejího smíchu, kapky deště na hladkém skle, a pak mě vystrčí ven z pokoje. „Padej zpátky do kuchyně,“ sykne a pak za sebou zavře dveře. „Ach, monsieur, takové vyrušení…,“ slyším ji říkat, když se vrací ke svému večernímu programu.

Opřu se o dveře, ale tlustý dub tlumí scénu odehrávající se uvnitř. Představuju si, co spolu budou dělat, jako psi v říji někde v uličce, zaklesnutí do sebe a funící i potom, co na ně vylijí splašky.

Zaklesnutí a funící, říkám si a malátně se táhnu chodbou, zanechávajíc Frederiku v bezpečí s jejím hostem. Zastavím se na okraji schodiště a na chviličku si představuju, že tenhle dům je můj, že Frederika je moje matka a že místo abych spala v kuchyni, kde to páchne syrovými kuřaty a plísní, mám svůj vlastní pokoj vedle toho jejího, a že mám svou vlastní postel, stejně měkkou a velkolepou, jako má ona.

O několik dní později mě Frederika znovu vystrčí ven, ale tentokrát na ulici. Slyšíme ji křičet na Dumonceauxe, že jsem malá čubka, co jí svádí klienty, a že prý už nás nepotřebuje. Máti přijde o svou pozici kuchařky a my teď musíme opustit náš pohodlný dům i všechny matčiny klienty, kteří si od ní kupují kuřata.

„Nána jedna nosatá,“ stěžuje si matka. Vyneseme na ulici všechen náš majetek a připravíme se na dlouhou cestu pěšky k domu mého nevlastního otce. Jdu bosá, přestože je venku zima. Nesmím si v blátě zničit své jediné boty.

„Co je to za ženskou, že si připadá ohrožená sedmiletým dítětem?“ pokračuje máti, odplivne si a výhružně se zahledí do lhostejných oken domku.

Dveřník od sousedů nás pozoruje bez zvláštního zájmu. „Z té holky bude jednou anděl,“ praví a pokyne směrem ke mně. „Celý život s ní budou jen potíže.“

„No tak, moje milé, dejme se na cestu.“ Matčin milenec, mnich Gomard, nám v našem neštěstí stojí po boku. Sehne se a přehodí si přes rameno ranec z prostěradla plný těžkých železných hrnců – ty jsou matčiným pokladem a řemeslem.

„Nikdy jsem ji neměla ráda, ale aspoň že Dumonceaux nad námi pořád drží ochrannou ruku.“

„Ale jak to, když už nám nedovolí bydlet v jeho domě?“ zeptám se, ale nikdo mi neodpoví. Vykročíme na cestu. Táhnu koš plný našich šatů a marně se snažím vyhýbat se loužím a hlubokému blátu. Potrvá nám aspoň dvě hodiny, než přejdeme město, a to jsou přitom říjnové noci studené a ulice pochmurné.

„Jsme my to ale banda otrhanců,“ pronese mnich Gomard tím svým veselým způsobem, vždy připraven posloužit vlídným slovem či legrační historkou. Kéž by byl mým otcem, ale kdykoliv to řeknu nahlas, matka mi přikáže zmlknout, jinak prý ho zavřou za nepřístojnost. „Josef a Marie bez útočiště v hostinci,“ pokračuje, „a s děťátkem v náruči. To jsi ty, Jeanne. Avšak čas nám bude přítelem, o kuřata je zájem vždycky a tvoje umění je bezkonkurenční,“ dodá laskavě k mé matce a mírně se zapotácí pod svým nákladem, překračuje mrtvého psa.

„Rançon si nás vezme k sobě,“ praví máti nesoucí svůj obří měděný kastrol a těžký grilovací rošt. Mluví o svém manželu a muži, kterého musím nazývat otcem. „A aspoň si nemusíme lámat hlavu s Jeanne.“

„Proč si se mnou nemusíte lámat hlavu?“ zeptám se a rychle uskočím z cesty velkolepému kočáru taženému šesti koňmi, který se s rachotem prožene kolem nás.

„Monsieur Dumonceaux svolil, že se postará o tvé vzdělání,“ řekne matka.

Zastavím se. „Co tím myslíš, máti?“ zeptám se, a přitom si kdovíproč vzpomenu na toho muže s uslzenýma zelenýma očima, které si mě tak hladově prohlížely.

„Svolil, že tě pošle do kláštera, kde se ti dostane vzdělání a dokonce se naučíš číst a psát. Jen si to představ!“

„Do kláštera! Ach ne!“ Rozpláču se, protože si představím klášter stojící na rohu naší ulice a ponuře vyhlížející jeptišky v černých rouchách procházejících se dokola po nádvoří. Nikdo se nedostane dovnitř ani ven. Co tam vůbec jedí?

„Ale jen neplač,“ praví mnich Gomard laskavě. „Jeptišky dovedou být moc hodné paní. Vzpomínám si, že jsem v mládí potkal jednu pěknou mladou novicku a ta –“

„Pšššt,“ sykne matka. „Moc mluvíš. Jednoho dne skončíš v Bastile. Pozor – to prase znám – minulý týden paní Fargéovou pořádně hryzlo do kotníku.“ Odtáhne mě od chrochtajícího kance, který se vydal v našich stopách.

Vleču se dál, akorát teď už plačky, protože nechci zmizet v klášteře a opustit máti a mnicha Gomarda. A možná už nikdy neuvidím Frederičin pokoj, nikdy se nezavrtám do jejích měkkých přikrývek, nikdy už od ní nedostanu máslové karamelky a kapičky voňavky. O mém osudu bylo rozhodnuto, říkám si, a neskrývaně vzlykám cestou temnými ulicemi. Půjdu do kláštera a jsem si celkem jistá, že tam pro mě žádné saténové přikrývky mít nebudou.

Kapitola 2

Ve které se Madame Adelaida zamýšlí nad sestrami

a sesterskými záležitostmi obecně

Povězte nám o klášteře, drahoušci,“ praví Henrietta a usměje se mile na naše dvě nejmladší sestry.

Sofie a Louisa sedí na pohovce naproti nám a vypadají jako dva vyděšení zajíci v růžovém. Tedy alespoň Sofie, Louisa se zdá docela klidná. Minulý týden se vrátily z kláštera ve Fontevraud, kam byly před dvanácti lety poslány na vychování. I já měla tehdy jet s nimi, ale díky své lstivosti a šarmu jsem tomu osudu unikla.

Pokývnu hlavou, abych jim dala na srozuměnou, že smějí odpovědět, a pak se narovnám a doufám, že Victorie, hrbící se vedle mě, bude následovat mého příkladu. Victorie se vrátila už před rokem, dříve než její mladší sestry, ale versailleským způsobům se učí žalostně pomalu. Stále ještě jí s otevřenou pusou a minulý týden dokonce oslovila jednu ze svých dam „Madame comtesse“, nikoliv „Madame la comtesse“!

Být dcerou Francie je ohromné břemeno, obětování sebe sama na oltáři povinnosti a služby. Naše chování – a zde mluvím nejen o svých sestrách, ale samozřejmě i o bratrovi korunním princi a Josefě, jeho ženě – musí být příkladné, nesmí na nás ulpět žádná skvrna, a to jak toho nemorálního, požitkářského druhu, tak toho praktičtějšího, například od inkoustu.

Ve všem, co děláme, se musíme snažit být lepší než ostatní, protože samozřejmě lepší jsme. Jenže Victorie mou rovnou páteř ignoruje, raději si z talířku vezme další krémový bochánek a vesele se hrbí dál.

„Jedenáct let jste byly pryč.“ Henrietta si povzdechne. „A teď je nás šest opět pohromadě. Jaká nádhera!“ Má starší sestra se spokojeně rozhlédne a její zrak po řadě spočine na každé z nás. Kromě mých tří mladších sester je s námi i naše nejstarší sestra Elisabeth, Henriettino dvojče známé též jako Madame infantka. Malá Félicité – vzpomínám si na ni jen jako na růžovolící a až příliš hlasité mimino – zůstala na hřbitově ve Fontevraud.

„Nuže? Co jste se naučily?“ otáže se Elisabeth líně. Elisabeth je velmi buclatá a má malá černá očka podobná těm hrozinkám odrůdy Malaga, které neustále pojídá.

Sofie se začervená. Nedokážu si představit, co je na klášteru k červenání, ale její stydlivost mě těší. Victorie už dokázala, že je příjemně tvárná, ačkoliv někdy příliš roztržitá.

„Ach, tím vás nebudeme otravovat, sestry,“ řekne Louisa, ačkoliv na ní není řada – Sofie je starší a tudíž měla odpovědět ona. „Victorie vás už svými historkami určitě znudila až k zbláznění. Vážně není moc co vyprávět.“

Victorie sebou vyděšeně trhne a pak s pusou plnou krémového bochánku přikývne.

„Nesmysl,“ praví Henrietta tiše. „Musíte nám povědět o jeptiškách a –“

„Inu, Victorie nám toho skutečně řekla celkem dost,“ přeruším ji, neboť usoudím, že už toho Louisa napovídala až až. „A nedovedu si představit, že by se od té doby mnoho změnilo. Klášter je přece přímo definicí nadčasovosti.“

„Skoro jako Versailles,“ povytáhne na mě Elisabeth obočí. Minulý rok se vrátila ze Španělska, kam ji v jedenácti letech poslali, aby se provdala za španělského prince. Teď je na cestě do manželova nového království v Parmě a přivezla si s sebou ty svoje nabubřelé manýry. Vždycky nám ráda připomene, jak málo jsme se změnily a za jak dětinské nás považuje.

Přestože jsme ji přivítaly zpět s povinností i láskou v srdci, ve skutečnosti mě irituje. Připadá si nadřazená jen proto, že byla ve Španělsku a je vdaná. Zná slasti manželského lože, jak ráda zdůrazňuje, a tahle fráze už Victorii způsobila nemalé zahanbení. Otřesu se při pomyšlení, že Sofiina a Louisina cudnost by jejími neomalenými slovy rovněž mohla utrpět.

Nevadí. Elisabethin odjezd je stanoven na příští měsíc. Osmnáctého listopadu.

„Ano, Versailles je celkem neměnné,“ praví Victorie vesele a otře si ústa hřbetem rukávu. Nebesa! Dostanu strach, že mi zaskočí mé (malé a skromné) sousto bochánku. „Pořád ta samá rutina a tak dál. Ale mně se tu líbí a vám jistě bude taky.“

„Naučily jste se aspoň jezdit?“ zeptá se Elisabeth dřív, než se stačím zeptat já. Je vdaná za Španěla a hned si myslí, že má monopol na inkvizici, pomyslím si hořce. Elisabeth má velmi špatnou pleť – Španělé jsou nechvalně proslulí svou špínou – a podivně naolejovaný účes.

„Ano, naučily,“ odvětí Louisa. „Ačkoliv Sofie nemá ráda koně – vlastně se jich docela bojí.“

Sofie se znovu začervená.

„Ach, to já také!“ vyhrkne Victorie. Victorie chová ke všem zvířatům neobyčejnou nechuť, tedy s výjimkou těch na talíři.

„Victorie stěží uměla jezdit, když se loni vrátila, ale teď, když se jí dostalo cviku, to celkem ujde,“ připustím. Z jejího nedostatku jsme ve skutečnosti vytěžily mnoho potěšení, protože jsme pod záminkou jezdeckých lekcí celé léto projezdily s papá a moc jsme si ta společná rána užívaly. Usměju se při myšlence, že bychom v té tradici mohly příští jaro pokračovat, ukáže-li se, že jsou na tom Sofie a Louisa podobně špatně.

„Inu, jsem si jistá, že se to Sofie co nevidět naučí,“ dodá Henrietta a na všechny se usměje. Henrietta je velmi něžná a laskavá – podle mě až příliš.

Venku se strhne pozdvižení – vévodkyně de Beauvilliers, naše dame d’honneur, vejde a varuje nás, že se král vrátil z lovu dřív a že k nám přichází na své débottée, ceremonii zouvání jezdeckých bot. Sem! Do Elisabethina příbytku! A nebesa – o celou hodinu dřív, než jsme čekaly.

Versailles rozhodně není neměnné!

„Ach jémine, a my ještě ani nedojedly naše pečivo!“ vykřikne Victorie zděšeně.

„To je milé, že papá zase uvidíme, a to jsme ho viděly i včera!“ praví Henrietta šťastným tónem, stejně jako každý den. „Rád nás vidí takhle pohromadě – všech šest sester.“

„Sester,“ zašeptá Sofie a kření se jako by byla slaboduchá, z čehož ji ostatně začínám podezírat.

„A dokonce za námi přichází dřív, než půjde nahoru za tou rybí ženskou!“ oznámím a mám přitom na mysli nenáviděnou milenku mého otce, markýzu de Pompadour. Vynikající znamení. „Ale narovnej si rukávy!“ štěknu na Victorii, která vždycky zvládne vypadat dokonale neupraveně. Řekla de Beauvilliers služkám, aby přinesly občerstvení dřív? A co světla – postačí? Slunce pozdního odpoledne je stále ještě dost silné, ale víc svíček by třeba –

„Je to tak, král jde sem,“ řekne Louisa a jakoby pobaveně se rozhlédne. Umíním si, že si s ní promluvím o tom jejím tónu – zní téměř sarkasticky, ačkoliv vím jistě, že to tak nezamýšlela. Malé kázání ji nepochybně ukázní.

„Přiveďte mou dceru,“ zasyčí Elisabeth na de Beauvilliers, „a honem.“ Malá Isabella, Elisabethina dcera a naše jediná neteř – ačkoliv už má čtyři roky po svatbě, naše švagrová korunní princezna se zatím zmohla jen na dva mrtvě narozené syny –, je jediným vnoučetem našeho papá. Elisabeth se snaží, seč může, aby si král to dítě zamiloval, ale papá nesnese slintání ani fňukání, takže zatím příliš úspěšná nebyla.

Dveře se rozletí, můj otec vejde a spolu s ním i jeho sluhové a muži v modrých loveckých oblecích a vysokých žlutých holínkách, nyní potřísněných bahnem a krví. Jejich psi dychtivě vběhnou za nimi, zakopávají jeden o druhého a v jednom kuse štěkají. Přejeme-li si papá vidět, musíme se samozřejmě vyrovnat s přítomností pánů, ale jejich mužná energie zcela převálcuje něžnou atmosféru Elisabethina salonu.

Papá se usadí do křesla a komorník mu sejme klobouk a paruku, zatímco další sluha mu ručníkem pocuchá propocené vlasy. Je tak pohledný, zardělý a rozjařený odpolednem stráveným v lesích. Je mu téměř čtyřicet a je v nejlepších letech svého života. Francie, či svět, nikdy nepoznaly oslnivějšího muže. Srdce mi přetéká láskou a pýchou – drahý papá.

Když mu sluha vysuší vlasy, rozhlédne se papá okolo a všichni ztichnou, protože nadchází velká chvíle. Vévoda de Villars přestane vyplácet Venušinu bustu bičem a markýz de Meuse se přisune blíž, dýchá ztěžka a div neupadne přes prince de Soubise. „Vill– ne, Meu– ne, Richelieu, smíte se ujmout té cti,“ řekne papá, když konečně spočine zrakem na vévodovi de Richelieu. „Toho jelena jste složil přímo excelentně.“

Richelieu – muž, kterého naprosto nemohu vystát – se potěšeně ušklíbne a poklekne na poněkud roztřesené koleno, aby se ujal cti zout králi boty. Jakmile je zuje, nahradí je brokátovým pantoflíčkem, který mu uctivě podá vévoda d’Aumont, poté co jej neméně uctivě vyndá ze zlacené krabice držené dvěma komorníky.

„Už potřetí od září,“ zašeptá Henrietta pochybovačně. Henrietta má ráda každého, ale dokonce ani ona nemůže vystát Richelieua, kterému kněží přezdívají ďáblův podkoní. „Papá jej rozhodně vyznamenává.“

„Počtvrté,“ opravím ji – Richelieu se zouvání ujal i minulý týden, když papá touto službou nejprve poctil starého maršálka de Saxe, který upadl, když se pokoušel pokleknout. Nemohu sice papá kritizovat, ale vážně by měl rozšířit svou přízeň na ctnostnější muže. Rozhlédnu se po shromážděné společnosti, ale nikoho vhodnějšího se mi nalézt nepodaří.

„Ach, výtečně,“ praví papá, když dorazí tácy s občerstvením a za nimi zbytek našich dam. Následuje krátké čekání, zatímco rukama příslušných sluhů prochází sklenice piva, až dorazí k vévodovi d’Aumont, který ji s pýchou předá králi. Papá usrkne a mávne rukou, čímž naznačí, že se jeho dvořané dále nemusí účastnit ceremonie. Richelieu se okamžitě vrhne po markýze de l’Hôpital, hrabě de Leddie krmí dva lovecké psy dortem a já s hrůzou sleduji, že se vévoda de Chartres chystá proklouznout k Henriettě. Nebesa, to tak! Vévoda kdysi požádal o ruku mé sestry, avšak byl náležitě odmítnut. Naštěstí nám papá zrovna v tu chvíli pokyne, abychom šly k němu.

Všech šest nás přistoupí najednou a staneme v kruhu okolo jeho křesla. S potěšením na nás pohlédne a jeho radost je opravdová. „Všech šest zde spolu. Jaké blaho. A jak se tu rozkoukáváte, mé milé?“ otáže se Sofie a Louisy.

„Velmi dobře, papá,“ praví Louisa a Sofie se začervená. „Je velice pěkné být zase doma.“ Chvíli s ním klábosí a já je sleduji, připravena vložit se do hovoru a zarazit to její plácání, protože se obávám, že papá nudí. Louisa má v sobě jisté sebevědomí, jež u někoho tak mladého shledávám popuzujícím. A také je inteligentní, ačkoliv jistě ne tolik jako já – nemyslím, že umí řecky, a dokonce ani latinsky.

Papá se otočí k Elisabeth. „Má milá, již brzy nás opustíš,“ řekne. „Jak jen tě budeme postrádat.“ Elisabeth vysekne pukrle a pak se vztyčí s výrazem bolestného smutku.

„Jsme zničené, papá, my všechny,“ pravím a přistoupím o krůček blíž. Přemýšlím, zda si všimne té Konfuciovy knihy, kterou držím v ruce, a něco k tomu podotkne.

„Hmm,“ vezme papá má slova na vědomí a stále se usmívá na Elisabeth.

„Nejdražší otče,“ Elisabeth mu vždycky říká otče, což je póza stejně rozčilující jako nesnesitelná, „jaký smutek zažívám, když se s každým dnem ocitám blíže našemu odjezdu. A malá Isabella samým pláčem celé noci nespí, tolik je smutná, že musí opustit svého dědečka.“ Elisabeth zatěká očima ke dveřím, ale paní de Beauvilliers se s děvčetem zatím nevrací.

„Že nemůže pláčem spát? Vskutku?“ praví papá a já vidím, že jej ta lež těší.

„Nesmysl, Elisabeth,“ vložím se do toho. „Její chůva mi říkala, že spí jako dudek. Ovšem já stěží zamhouřím oka, protože –“

„Běda,“ řekne papá, dopije sklenici a podá ji Victorii, která z té pocty celá zrůžoví. „Takový už je osud králů, že jejich dcery odjíždějí do vzdálených krajů.“ Znovu nám všem věnuje laskavý pohled a poté zapátrá očima v řadách dam stojících či sedících za námi. „Nejsi jediná, kdo musí odjet, Elisabeth. Kdepak je naše drahá přítelkyně hraběnka de Narbonne, která vás má doprovázet? Její matka je velice smutná, vždyť té její rozkošné dcerce je jen patnáct.“

„Je indisponovaná,“ odvětí Elisabeth stroze. Narbonne je těhotná a celé ráno se jí zvedal žaludek. Byla zapuzena, dokud se nenaučí lépe ovládat. Náhle Elisabeth poklekne před otce na podlahu a popadne ho za ruce. Co to vyvádí?

„Je smutným osudem princezen, že musí žít odděleny od svých milovaných rodičů,“ praví Elisabeth a hledí přitom na otce s dokonalou dceřinou úctou. Planu vztekem, že mě taková póza nenapadla, a potom planu ještě víc, když zaslechnu její další slova: „Musíte mi říct, jak vám můžeme z Itálie pomoci sehnat ženichy pro naše drahé sestry – je tu samozřejmě král sardinský, který by se hodil velmi dobře, a zdalipak už jsme zcela vzdali prince Charlese?“

Zrada, pomyslím si a upřu zlobný pohled na Elisabeth, která se v té své zbožné póze na podlaze tváří tak namyšleně. Tak ona si přeje, aby nás stihl stejný poskvrněný osud jako ji! Hrozba manželství a všech jeho hrůz – děsuplná cizina a zvířecí mužská stránka neustále visí nad našimi hlavami. Papá je jediný muž, kterého potřebujeme milovat. Victorie zčervená a já cítím, jak se Sofie stojící vedle mě začíná třást. Louisu opustila rozvaha a teď těká očima jako vyděšená myška. Jedno rameno povytáhne výš než to druhé.

„Pravda,“ odvětí otec, zcela lhostejný k úděsu, jenž mezi námi Elisabethina slova vyvolala. Vstane a celý pokoj okamžitě ztichne. Markýz de Meuse přispěchá, aby papá opět nasadil paruku. „Zapomněl jsem se zmínit – ze Sardinie se skutečně vyptávali na Sofii. Teď si dám koupel a pak se zastavím u markýzy, než bude večer.“

Odejde i s celou svou družinou, spoustou rámusících mužů a psů a pachů, a do salonu se zas jednou navrátí jemná ženská harmonie.

Sofie zasténá a zakryje si oči dlaněmi.

„Ach ne!“ vykřikne Victorie. „Sofie ne! Ach, jaké strašné, strašné zprávy!“ Zastaví sluhu sbírajícího občerstvení po pánech a divoce si přihne z jedné sklenice piva. Victorie se děsí Ferdinanda Španělského, ale jeho královna navzdory očekávání stále neumírá. Victorie se noc co noc modlí za její dobré zdraví.

„Proč jsi to řekla, Elisabeth?“ napomíná Henrietta sestru mírně. „Víš přece, jak nás řeči o vdavkách rozrušují, a podívej na chudinku Sofii.“ Díky bohu, že se Stuartovci nepovedlo získat zpět svůj trůn, jinak už by teď byla Henrietta v Anglii. V Anglii, proboha, kde si urozené osoby samy nalévají čaj a dokonce se ani neumějí pořádně vykoupat. Nedávno nás podobně vyděsili kurfiřtem bavorským, ale teď už je Henriettě dvaadvacet a to jí dodává pocit bezpečí.

Mně je pouze sedmnáct, a přestože už v dálce vidím konec cesty a cítím svou sladkou odměnu, pořád ještě si nepřipadám mimo nebezpečí. Ze všech svých sester jsem nepochybně ta nejpůvabnější, má krása dokonce zapříčinila romantické nerozvážnosti – když mi bylo patnáct, prohlásil obchodník s krajkami, který zrovna navštívil palác se svým zbožím, že je do mě beznadějně zamilovaný. Samozřejmě ho poslali do Bastily, ale já z toho měla tajné potěšení, protože díky tomu kratičkému flirtu jsem o něco protřelejší než mé sestry.

Louisa je nejzranitelnější – je jí dvanáct, což je pro princeznu dokonalý věk na vdavky – ale vycpává si levé rameno šatů hadříky, aby bylo o něco výš než to druhé a mohla tak předstírat, že je mrzák. Začala s tou lstí ještě před odchodem z kláštera a já na ten nápad maličko žárlím, protože to od ní bylo vážně chytré.

Sofie se divoce rozhlédne jako jehně, které se chystají ostříhat.

„Nebojte se, milé sestry, tohle nikdy nedopustím! Nikdy,“ pravím pevně a zamračím se na Elisabeth. Poplácám Sofii po chvějící se paži. Ví, že ji ochráním. „Sardinie! A to nám Sofie zrovna vykládala, jak nesnáší ryby!“

„Ohnutí by ji zabilo,“ řekne Victorie a truchlivě škytne do své sklenice piva. „Totiž slehnutí. Sestřenice paní de Beauvilliers zemřela minulý týden, bylo jí jen patnáct a byla zrovna tak malá jako Sofie.“ Victorie sbírá jména žen zesnulých při porodu, což je poněkud morbidní koníček u někoho obvykle tak tichého a šťastného.

Paní de Beauvilliers vejde i s malou princeznou Isabellou.

„Zrovna jsi ho propásla!“ utrhne se na ni Elisabeth, když jí dítě posadí na klín. Začne dcerce upravovat vlasy a rozhlédne se po nás samolibě, naprosto nepohnuta naší hrůzou. „Chci jen to nejlepší pro papá a pro Francii. A pro vás – musíte přece poznat tu rozkoš spojenou s mateřstvím.“ Políbí Isabellu na hlavu a dítě se otočí a popadne matku za perlový obojek. Uslintaná malá darebačka, pomyslím si znechuceně.

„Ale sestro, opustit Versailles a papá a odjet tak daleko – my nejsme tak silné jako ty,“ praví Henrietta s upřímným utrpením.

„Jsme silné,“ vybuchnu. „Ale Hen má naprostou pravdu – kdo by chtěl opustit Versailles? A jet na nějaké příšerné místo, jako je třeba Parma?“

„Cožpak si nepřejete žít v souladu s přírodou?“ odsekne Elisabeth. „Cožpak se v bibli nepíše, že manželství je ženin osud? Popravdě, jsem ráda, že pro vás papá zvažuje sňatky. Možná přichází k rozumu.“

„Zrada,“ zasyčím, zatímco Sofie dál sténá a Victorie se rozvzlyká. „Takhle mluvit o otci! Jako kdyby snad nebyl při smyslech!“

„Mluvím jen pravdu,“ opáčí Elisabeth mírně. „Otec bohužel zanedbal svou povinnost najít vám manžely. Počínal si dokonce velmi lenivě.“

„Jenom z lásky k nám!“ vykřiknu a srdce se mi divoce rozbuší. Taková vzdorovitost! Uvědomím si, že svírám Sofiinu paži až příliš silně. Malá Isabella začne bezdůvodně kvílet a já si v tu chvíli představím dřevěné vlčky, stovky vlčků, točících se divoce dokola na rozlehlé parketové podlaze. „Takhle už o otci nikdy nesmíš mluvit,“ řeknu a ze všech sil se snažím ovládnout hlas. Je mou povinností zvládnout tenhle chaos. Nesmím na ostatní pod tlakem štěkat. Osmnáctého listopadu, pomyslím si chmurně. Osmnáctého listopadu, a pak se vše vrátí do starých kolejí.

„No, no.“ Znovu Sofii poplácám a její tenká paže mi připomene ptačí křídlo. „Tohle nikdy nedopustíme, nikdy! Udělám, co bude v mých silách – a můj vliv na papá je obrovský – abychom téhle kalamitě předešly.“

Když mi bylo šest – je to má nejdrahocennější vzpomínka – běžela jsem za otcem a zapřísahala ho, aby mě neposílal spolu s mladšími sestrami do kláštera. Od té doby vím, že mi nedokáže nic odmítnout, a bez váhání na něj svoje kouzlo použiju znovu. Posadím se a tiše si v duchu vychutnávám tu scénu, jak se slzami v očích pokorně prosím papá – možná zaujmu tu samou pózu na podlaze, jakou teď bravurně využila Elisabeth – a on ke mně sklopí laskavé zraky a možná se mu v očích také zalesknou slzy!

Malá Isabella sklouzne matce z klína a rozběhne se pronásledována smolařskou chůvou.

„Neci jít! No quiero–“ Žuch! Holčička zakopne přes okraj koberce a už letí, přičemž hlavou narazí o hranu jedné z pozlacených pohovek.

Osmnáctého listopadu, pomyslím si znovu a vlčkové konečně přestanou kroužit a s poslední otočkou se zastaví a ztichnou.

Kapitola 3

Ve které si Jeanne vypěstuje strach z pádu

Postel je pro dvě až příliš malá a matrace je jen takový zhmotnělý náznak, drsný slamník sotva na prst tlustý. Zvony začínají vyzvánět v pět, ještě před východem slunce. Dveře se rozlétnou a z konce rozlehlé ložnice na nás otrhaná černá vrána volá, ať vstáváme a zasvětíme den bohu.

V ospalém tichu se vypotácíme z postele a navlékáme si přes košilky hábity. Přestože je horké červencové ráno, nesmíme být ani na chviličku nahé, protože nahota je hřích. Existuje spousta, spousta hříchů, a hrozba jejich neustálé přítomnosti jeptišky velice zaměstnává.

Venku se rozednívá, ale uvnitř v podlouhlé podkrovní místnosti stále ještě vládne tma. Navleču si bílé vlněné šaty a pak své kamarádce Charlottě rozčešu prsty vlasy a stočím je pod plachetku. Zrovna se mi chystá učesat ty moje, když tu ji Hermine odstrčí. „Ty to neumíš,“ sykne a zatahá mě za lokny. „Vždycky ji rozcucháš.“

„Ale mně je jedno, kdo mě češe,“ řeknu. „Vážně. Hlavně si pospěšte, nebo na nás sestra George zase přijde.“ Lžu. Chci, aby mě česala Hermine, ale nechci, aby to Charlottu mrzelo.

Hermine vytáhne zpod matrace hřebínek, skrytý přepych, a začne mi rozčesávat vlasy. Na drahocennou chviličku jsem zpátky u Frederiky, která mě češe a říká mi andílku, zatímco jí sedím na klíně u toaletního stolku a zaplavuje mě vůně růžového pudru. Nesnáším plachetku a závoj, chci, aby mi vlasy volně splývaly na ramena. Jednou za měsíc se koupeme a myjeme si vlasy, a to je můj nejšťastnější den. Až budu starší, budu si mýt vlasy denně.

„Ty jsi tak hezká,“ zašeptá Charlotta. Usměju se, protože se mi líbí, když mi říkají, že jsem hezká. Kéž bych měla zrcadlo, abych se mohla přesvědčit, ale ta jsou tu zakázaná. Miluju svoje husté světlé vlasy – láska je další z hříchů, ačkoliv si nejsem jistá proč – a ostatní děvčata je také milují. Jen co je Hermine rozčeše, všechny si na ně sáhnou a shodnou se, že jsou stejně měkké jako satén. Já to potvrdím, protože jako jediná z nich jsem si sáhla na opravdický satén. Sestra George se vrací a Hermine, obratná jako zlodějka, kterou prý její matka je, zasune zapovězený hřebínek do rukávu.

„Co se to tu děje?“ praví sestra George drsně a blíží se k našemu malému chumlu. Jakmile mě zahlédne v jeho středu, zjihne. „Ach, Jeanne, jakpak se ti dnes ráno vede, můj andílku?“

Něco zamumlám a upřu zraky na podlahu. Sestra George vezme Hermine z rukou plachetku a začne mi ji ovinovat kolem hlavy, jemně mi pod ni zasouvá vlasy a přitom mě hladí. Ze sestry George jsem celá nesvá, pokaždé se na mě dívá, jako by byla hladová a já byla dortíkem, který touží sníst. Jednou si mě dokonce vzala na klín a já byla bez sebe, protože mě nikdy předtím nenapadlo, že by jeptišky dokázaly objímat jako matky.

„Tak! A všechny do kaple,“ řekne a naposledy mě pohladí po vlasech. Vyrazím spolu s ostatními děvčaty a společně se vykutálíme ze dveří. Běhání máme dovoleno pouze na cestě k bohu. Vzpomínám, jak jsem ještě u Frederiky běhávala nahoru a dolů po schodišti, a někdy dokonce i po ulici, jenže to bylo tenkrát v těch šťastných dobách, než mě poslali sem do kláštera. Než mě potrestali, a to všechno jen kvůli tomu pánovi s chlípnýma zelenýma očima.

Teď mi rána, odpoledne a celé dny plynou pomalu a pochmurně za silnými kamennými zdmi kláštera. Když jsem sem přišla, hodně jsem plakala, ale brzy jsem se naučila být šťastná – dokonce i v tomhle smutném vězení se najdou věci, které mi vykouzlí na tváři úsměv. Mám spoustu kamarádek a některé z jeptišek mě zbožňují – některé možná až příliš – a učení není nijak zvlášť namáhavé. Samozřejmě studujeme bibli, ale kromě katechismu nás učí i číst, psát a vést účetní knihy. Nesnáším čísla. Taky hodně šijeme, ponejvíce pro chudé děti a padlé ženy, a z nekonečné délky škrábavé lněné látky šedobílé barvy vyrábíme hrubé sukně a pláštíky. Jakmile jednou žena padne, tak už si podle všeho nemůže sama šít.

Jeptišky na nás dohlížejí jako jestřábi, protože se bojí, že také padneme. Levobočkům a děvčatům bez otců, což je většina z nás, hrozí takový pád ze všech nejvíc. Ačkoliv žádná z nás přesně neví, kam že to máme padnout.

„Asi prostě nechtějí, abychom upadly na zem,“ hádá Hermine pochybovačným tónem.

„Je to tím, že špatné ženské nemají boty,“ praví malá Annette vážně. „A pak zakopnou a padnou.“ Na nohou máme obuté jen zažloutlé teletinové střevíce, které jsou příliš tenké, takže v zimě míváme nohy jako kus ledu. Annette má ošklivý kašel a také něco, čemu sestry říkají ďáblovy plíce. Doufám, že neumře jako loni její sestra Marie.

„Nechtějí, abychom vypadly z okna, nebo abychom slítly do studny,“ řekne Charlotta. Přikývneme, protože Charlotta je starší a víc toho ví. Studna na nádvoří je pečlivě zakrytá a jedině vrátná, statná ženská páchnoucí potem a něčím temnějším, je dost silná, aby poklop zvedla. Okna nejdou pořádně otevřít a stejně jsou příliš malá, než abychom z nich mohly vypadnout.

„Ale každou noc upadáme do spánku,“ zakvílí maličká Agnes, roztřesený věchýtek a podle klevet kolujících klášterem dcerka oběšence.

„Pád nemá se spaním co dělat,“ přidám se k debatě, ačkoliv si nejsem tak docela jistá. Frederika byla padlá žena, aspoň myslím, ale postel měla tak měkoučkou, že jsem do ní padala ráda!

Víme jen to, že padlé ženy posílají do Louisiany, kde je sežerou medvědi, anebo do vězení v La Salpêtrière, kde jim ostříhají hlavu. Úzkými okny naší mansardy je vidět na rue des Vignes a jednou jsme tam zahlédly plnou káru padlých žen na cestě do toho obávaného vězení. Ženy působily klidně, některé se dokonce usmívaly, a zdálo se, že to žádné z nich příliš nevadí.

Moje kamarádka Charlotta příští rok odejde do učení ke krajkářce daleko v Passy. Nechce se jí a každou noc pláče. Nevím, co se mnou máti zamýšlí. Jednou do měsíce mě přichází navštívit, ale nikdy s sebou nebere mnicha Gomarda, po kterém se mi strašlivě stýská. Jeptiškám by se nelíbilo, kdyby vdanou dámu doprovázel boží muž, ale to mě nepřekvapuje. Jeptiškám se totiž nelíbí nic.

Když je dost teplo, vyšplháme na střechu kláštera a sledujeme svět v ulicích pod námi a kocháme se městem, které se rozprostírá široko daleko kolem nás a skrývá před námi tolik neznámých lidí a životů. Někdy toužím být tam venku v zaneřáděných, energií kypících ulicích, ale jindy, když nás lednový mráz překusuje vejpůl a holubi zamrzají v okapech, nám klášter se svými řídkými pokrývkami a ještě řidší kaší připadá jako to nejlepší útočiště na světě. Jeptišky nás naučily, že venkovní svět je nebezpečné místo, kde na nás číhají mnohá nebezpečí slibující pád.

„Hele,“ řekne Charlotta a ukáže na okno bez závěsů v protější ulici, viditelné z našeho střešního bidýlka. Okno vede do malého pokojíčku, který však vypadá jako překrásná šperkovnice zakrytá červenými a oranžovými povlaky.

„Ach, to je krása!“ Díváme se, jak si žena natahuje přes šedou košilku jasně růžové šaty. Obě si povzdechneme – jen si představte, že bychom mohly nosit růžovou místo té příšerné bílé, která tak rychle zašedne. Žena nám zmizí z dohledu a pak ji zahlédneme na ulici pod námi.

„Kampak asi jde?“ Sleduji, jak se pohybuje směrem k Lucemburskému paláci. Shora vypadá maličká, taková osamělá růžová tečka. Chtěla bych být na jejím místě, venku a docela sama? Nevím, ale tak jako tak budu muset brzy odejít. Žádná dívka tu nesmí zůstat déle než do šestnáctých narozenin a mně už je patnáct.

Den, kdy musím odejít, přijde příliš brzy, a přitom ne dost. Nejsem tak smutná, jak bych mohla být, protože Charlotta už odjela a učí se krajkářkou, a malou Annette si vzali domů, aby tam umřela na ty svoje plíce. Nejsem si jistá, co mě venku čeká, ale určitě se stane něco dobrého.

Matka představená mi udělí poslední kázání a sestra George pláče a přiměje mě slíbit, že budu psát. Slíbím jí to, ale jen abych ji rozveselila. Lhaní je hřích, ale myslím, že v tomhle případě nikomu neublíží.

A pak se téměř po deseti letech poprvé ocitnu za branou kláštera. Ulice, tak dlouho známá z našeho podkrovního bidýlka, je teď moje v celé své slávě. Ovšem tady zdola vypadá jinak, užší a zlověstnější. Ulice – místo, kde se odehrává všechno.

Strhnu si pokrývku hlavy a nechám vlasy, aby mi velkolepě a nespoutaně spadaly na záda. Chystám se zahodit ten nenáviděný závoj do strouhy, ale pak si jej raději přehodím přes ramena jako pláštík a otočím tvář ke slunci, jako by svítilo jen pro mě.

„Mademoiselle! Ztratila jste se, pomohu vám najít váš cíl!“ zastaví se u mě s úsměvem muž nesoucí stoh knih.

„Díky, ale neztratila,“ odvětím s úsměvem a říkám si, jakou má vlídnou tvář. „Čekám tu na své rodiče.“

„V tom případě tu počkám s vámi a –“

Mřížka na dveřích kláštera se prudce odsune a hlas matky představené křikne na toho muže, aby koukal mazat.

„Ach! Taková krása!“ prohlásí tiše kolemjdoucí kněz, položí mi ruku v černé rukavičce okolo pasu a šeptem mi požehná.

Okolo projede kočár a zastaví kousíček ode mě. Z okna se vykloní starší pán v pěkné paruce a usměje se na mě. Malinko mi připomíná monsieura Dumonceauxe, ačkoliv mé vzpomínky na něj už vybledly. Z kozlíku seskočí vozka a s důležitým výrazem přistoupí ke mně.

„Mademoiselle, můj pán, vynikající znalec –“

„Miláčku!“ To je má matka a mnich Gomard. Kočár se zdráhavě rozjede a vozka utíká, aby ho dohonil. Obejmeme se a vykročíme na dlouhou cestu k matčinu novému příbytku. Dychtivě vstřebávám všechny ty pohledy a zvuky, které mi byly tak dlouho zapovězené – špínu a energii a život, záblesky krásy a elegance, které mě po strohosti kláštera zcela přemohou.

Matka a mnich Gomard žijí ve třetím patře úzkého domu poblíž tržnice Les Halles. Je to skromný příbytek, ale útulný a čistý, a já jím proběhnu a s radostí si prohlížím svůj vlastní pokoj – maličký, ale přece jen můj! – a pak se piruetami přemístím do salonku. A tam to spatřím, přímo nad krbem. Zrcadlo. Konečně. Přitáhnu si k němu křeslo, vylezu na něj, a tady jsem.

Hledí na mě dívka s hromadou zlatých kudrlinek, temným obočím a tmavomodrýma očima, velkýma a s těžkými víčky, posazenýma v dokonale andělském obličejíčku s pěknými růžovými tvářemi. Potěšeně se zahihňám. Jsem hezká!

Možná dokonce krásná!

Kapitola 4

Ve které Madame Adelaida chytí rybu

Řeka přede mnou plyne chladná a lesklá jako pokřivené zrcadlo, ve kterém se odráží podivná, vlnící se Adelaida. Stojím vzpřímeně a hledím do hlubin, ani na okamžik se nesehnu či nepolevím. Po celém paláci – možná i po celé zemi – jsem známá coby ztělesnění ctnosti a ukázněnosti. Jednou se jedna z mých dam odvážila postěžovat si na to, jak těžké a celkově nepohodlné jsou dvorské úbory, které musí nosit během své týdenní služby v mé domácnosti. Rychle jsem jí připomněla, že já musím sloužit sama sobě každý den a to bez úlevy, a tím pádem žádnou nedostane ani ona.

Tenhle týden trávíme v paláci Choisy, kde je dovoleno méně formální odění. Jen zdráhavě se té módě podřizuji, protože se domnívám, že nedbalost oděvu vede k nedbalé mysli. Šněrovačka je postroj, který nás drží na správné cestě. Ale ani v pohodlných šatech nikdy neobětuji svůj vzpřímený postoj.

„Madame, což na chvíli předat prut sluhovi?“ navrhne Françoise, vévodkyně de Brancas a jedna z našich dvorních dam. Frannie – jak jí říkají některé z nenucenějších dam – spontánně položí svou měkkou, bílou ručku na rukáv mé paže a já sebou trhnu. Alespoň že u dvora naše široké obruče podobné důvěrnosti znemožňují.

„Ne, vytrvám, dokud má snaha nepřinese více ovoce,“ pravím a odtáhnu ruku. „Bible nás učí, že takto dosáhneme štěstí.“ Stojíme na dřevěném molu u Seiny, za námi se táhne rozlehlý trávník vedoucí k terasám zámečku. Má sestra Victorie stojící vedle mě už svůj rybářský prut dávno odhodila a teď se energicky ovívá a stěžuje si na vedro. Sofie před chvílí chytila rybu, vzápětí omdlela a museli ji odnést. Louisa stojící po mém druhém boku už chytila dvě.

Slyším ji klábosit s vévodkyní de Broglie, jednou z jejích dvorních dam, která je k mé hrůze už zase těhotná – ta ženská je jako ramlice, pomyslím si znechuceně. Občas se smějí a já se snažím zachytit, o čem si povídají. Pak Louisa vytáhne z řeky další rybu k velkému potlesku svých dam – a také mých, poznamenám si kysele. Markýza de Belsunze mi tu rybu pyšně přinese ukázat.

„Podívejte, Madame, je aspoň dvě stopy dlouhá!“

Pohlédnu na to splihlé lesklé nadělení v kbelíku s ledem. „Spíš stopu,“ odfrknu si. Pokora je ctnost, o které Louisa nemůže tvrdit, že by si ji osvojila. Má rybička – čtyři prsty dlouhé ovoce dvouhodinového úsilí – leží v košíku vedle mě, přehlížená a prostá chvály. Jsem pevně rozhodnuta nepustit prut z ruky, dokud se své mladší sestře nevyrovnám či dokud ji nepředčím.

Rybaření je ušlechtilá zábava, vždyť ji doporučoval i náš pán Ježíš. Poprvé jsme ji zakusily na výletě do Plombières, kam jsme před několika lety odjely na vodoléčbu. Rybařily jsme v Mosele, bylo to velice příjemné. Vlastně celý ten výlet byl velmi příjemný – pořád v duchu slyším, a možná navždy budu, to milé a nadšené přijetí, kterého se mně a mým sestrám cestou dostávalo.

„No výborně, křesla!“ přivítá Frannie komorníky přinášející křesla z paláce. Zamračím se. Ta křesla jsou všechna stejná, a my bychom na nich jakožto dcery Francie neměly sedět, protože se nijak neliší od těch, na kterých budou sedět naše dámy. Rozhodnu se jít příkladem a neposadit se, ale sestry jsou vůči mé oběti hrozivě lhostejné.

Victorie sebou plácne do křesla, stále si stěžuje na vedro a toužebně mluví o tom, že by se ráda brouzdala v řece. Směšné! Nejsme přece děti. Já osobně nikdy neplavala – samozřejmě –, ale jednou jsem se rozběhla po rozlehlém poli u zámečku Meudon, kam jsme občas zavítali s mým bratrem, korunním princem. To byly šťastné časy, ale netrvaly věčně. Když mu bylo sedm a mně čtyři, odvedli ho do světa mužů a naše společné malé výlety rovněž vzaly za své. Všechno tehdy ustalo – docela jako bychom my, jeho sestry, přestaly existovat.

Zavrtím hlavou. Problém s rybařením tkví v tom, že vede k sebezpytování, jež se často objeví v podobě dámy, která mě zpochybňuje a vysmívá se mi. Sebezpytování je druh požitkářství, jenž nehodlám tolerovat. Je daleko lepší soustředit se na aktuální problémy a požadavky okolního světa.

„Podívejte! Další!“ vykřikne Louisa a je to tak, vytahuje z vody dalšího mrskajícího se kapra. Zlobně pohlédnu na svůj pruh vody, ale mým prutem nic necuká.

„Kdy odjíždíme, sestro?“ Victorie vstane a přistoupí ke mně, aby mě ovívala vějířem. „Vrátíme se dnes večer, že? Tolik si přeju vidět vévodu Burgundského.“ Náš synovec vévoda Burgundský, teprve desetiletý, je strašlivě nemocen – jeho lékaři říkají, že má v noze nádor. Už mu moc času nezbývá a mému bratrovi a jeho ženě Josefě to láme srdce. Ovšem abych pravdu řekla – a já věřím, že je to mou povinností – vévodův mladší bratr Ludvík August je mi daleko více po chuti, solidní a spolehlivý šestiletý hošík, který se málokdy směje a je si dobře vědom povinností, které mu byly uloženy coby synu Francie. Jeho bratr vévoda Burgundský byl – je – rozmarnější, výbušnější dítě, které si jednou stěžovalo, že mě nechce políbit na tvář, protože prý páchnu starobou.

Při pomyšlení na něj mi nálada zčerná jako hlubiny řeky přede mnou. Rodina v posledních letech zažila tolik smutku. Má sestra Henrietta, sladká, zasněná Henrietta, zemřela před osmi lety v roce 1752, tak náhle a tak tragicky. Nikdy předtím jsem otce neviděla tak zničeného a ve svém smutku se tehdy obrátil ke mně. Těsně po její smrti jsme si na chvíli užívali blízkosti stejně letmé jako hořkosladké. A loni se má sestra Elisabeth, která zrovna pobývala ve Versailles během jednoho ze svých útěků z Parmy, nakazila neštovicemi a zemřela. Bylo jí jen dvaatřicet let.

Než zemřela, pohádaly jsme se. Nerada teď na to myslívám, ale je to pravda. Elisabeth započala smiřování s nenáviděnou milenkou našeho otce a chtěla, abychom se zachovaly stejně. Dokonce tvrdila, že můj neutuchající odpor k markýze de Pompadour otce odhání a že je má nenávist iracionální. K mému značnému znechucení si s ní Louisa troufla souhlasit. Často si říkám, že se má nejmladší sestra musí naučit být více sesterská.

Elisabeth o Pompadource dokonce řekla, že je snazší čelit ďáblu, kterého člověk zná. Nechutný citát zavánějící kacířstvím a Sofie vypískla hrůzou nad tím závěrem, že snad existuje víc než jeden ďábel. Takový nesmysl, říkám si chmurně hledíc na vodu.

Smrt mých sester nás zavedla na stezku temným lesem a teď jsme jen čtyři: já, Victorie, Sofie a Louisa. Nešťastně snížený počet. Henriettu samozřejmě hrozně postrádám, ale její odchod znamená, že jsem teď nejstarší z králových neprovdaných dcer. To já jsem teď Madame, nositelka výmluvně stručného titulu, nejvýznamnější žena u dvora hned po mé matce královně a švagrové korunní princezně, a velitelka značně rozrostlé domácnosti. Dějiny se možná nevyvíjí podle našeho přání a tužeb, ale je-li člověk povolán k velikosti, musí se podrobit.

„Jeho Veličenstvo! Jeho Veličenstvo!“ křičí sluha běžící z kopce směrem od zámku. Všichni se otočíme a je to tak, stojí na terase. Jaké náramné štěstí, pomyslím si a zrůžovím potěšením. Jistě se rozhodl stavit cestou z lovu. Možná přišel navštívit nás? Mě? Má radost povadne, když si všimnu, kdo jej doprovází – markýza de Pompadour, které říkáme rybí ženská, se vznáší po trávníku směrem k nám jako štiplavý větřík. Pokaždé je s ním a poskvrňuje tak naše drahocenné chvilky strávené s papá.

Domnívaly jsme se, že konečně přišla její poslední hodinka, když před třemi lety otce napadl ten šílenec Damiens. Zatímco král ležel blízek smrti a mé sestry a já jsme mu svým ošetřováním navracely zdraví, prosily jsme jej, aby se vrátil ke zbožnému životu. Připravil se na zpověď a dokonce se nám omluvil, tak delikátně, za všechny ty skandály a utrpení, které nám způsobil.

Jenže pak přežil a znovu proklouzl sítí a vrátil se k ní, a ona od té doby dál neomezeně vládne. Dělá otci kuplířku a vede ve městě bordel, kde jej svádí ke hříchu. Já jsem strážkyně této nechutné informace a nechávám si ji pro sebe – kdyby se to dozvěděly mé sestry, stálo by je to zdraví.

„Ach, podívejte, papá jde k nám! A Pompadourka,“ praví Victorie. „Louiso, mohl by obdivovat tvé ryby! Možná chce jednu k večeři? Myslíte, že zůstanou na večeři? Ale jestli ne, mohla bych se vrátit do Versailles s nimi, co říkáte?“

Ušklíbnu se na svou rybu, která vedle mě na molu vypadá maličká jako sardinka. „Řekněte Louise, ať mi dá jednu ze svých ryb,“ syknu na vévodkyni de Brancas, ale Louisa mě zaslechne.

„To by asi nešlo, sestro,“ namítne. Ve svých třiadvaceti letech se Louisa domnívá, že stále ještě zcela neunikla hrozbě manželství, a tak dále nosí jedno rameno výš než to druhé. Je jí jedno, jestli si lidé šeptají, že je zmrzačená zrůda. „Přece by nebylo správné předstírat, že jsi chytla rybu, když se tak nestalo. Je mi líto, ale takovému klamání nemohu napomáhat.“

Papá a ta ženská dorazí k nám a srdečně nás pozdraví. Otec má dobrou náladu a na sobě nový letní kabátec, ve kterém se pyšně předvádí. Pompadourka se zmocní jednoho z křesel a usadí se v něm tak pohodlně, až mě z toho rozbolí zuby. Ona sedí přede mnou, Madame, první dcerou Francie! Jistě, je vévodkyně (přestože jí všichni pořád říkají markýza), a tudíž má právo sedět, ale narodila se jako měšťanka, jak poslední dobou až příliš mnoho lidí zapomíná. Když jí otec ten titul udělil, vyčetla jsem mu to, ale on si stejně vedl svou.

Popravdě, můj vztah s papá je v posledních letech poněkud napjatý. Od smrti naší drahé Hen mi připadá, jako by jej naše společnost trápila. Stále se s ním vídáme každý den, ale jeho návštěvy po mši trvají jen několik minut, ačkoliv občas – minulý měsíc dokonce dvakrát! – zůstane skoro celou hodinu. Všímám si však, a to nejen v těchto dnech, kdy se z hlubin hrozí vynořit Paní Sebezpytná, že už si nejsme tak blízcí, jak jsme bývali.

A teď jej zaneprazdňuje bratrových pět dětí, a samozřejmě malý churavějící vévoda Burgundský vyžaduje mnoho pozornosti a litování. Papá si rád bere svá vnoučata na kolena a laškuje s nimi, a přestože žárlit na děti je vysloveně směšné, stejně se neubráním myšlence, že s námi nic podobného nedělal. A teď už by to samozřejmě nebylo vhodné. Občas ovšem bere na klín dospělé ženy – minulý měsíc houpal na kolenou maličkou hraběnku d’Amblimont, která prý Victorii připomíná koťátko. Zamračím se.

„Rybaření – jaká příjemná činnost,“ pronese Pompadourka nadšeně. „Sama jsem to sice nikdy nezkusila, ale jak ráda bych.“ Napadne mě – jako ostatně často při pohledu na ni –, jak nespravedlivé od boha bylo, že toho dal jedné ženě do vínku tolik. Přestože už má svá léta, skoro čtyřicet, pořád má pleť mnohem mladší ženy a oči jí stále září, a jako vždy je dokonale oblečená. Lehounkou letní róbu, která se kolem ní vznáší jak broskvový šerbet, má elegantně obšitou okvětními lístky a ladí jí s kloboučkem proti slunci.

„Cožpak vy k tomu nemáte co říct, milá Madame?“ otáže se po chvíli a pokouší mě, abych udělala nějakou poznámku ohledně její náklonnosti k rybám. Jenže je to stará hra a popravdě už také dost obehraná. Teď už vidím, že je třeba se do jisté míry podvolit. Markýza vězí v našich životech stejně pevně jako cihlová zeď a není možné se jí zbavit.

„Rybaření nejvíc svědčí ticho,“ odvětím a pak dodám spíše ze zvyku než z opravdové zášti: „Jeden by řekl, že zrovna vy byste to mohla vědět.“

„Ach, má drahá Narbonne! Ukažte mi svou tvář, milá hraběnko,“ praví Pompadourka, aniž by mi věnovala pozornost, a pokyne hraběnce de Narbonne, jedné z mých dam. Narbonne přijela z Parmy spolu s mou sestrou a nakazila se těmi samými děsivými neštovicemi. Přežila, ale její krása vzala za své.

„Frannie, jen se podívej na obličej chudinky Narbonne,“ zaševelí Pompadourka laskavě a pokyne své přítelkyni vévodkyni de Brancas. „Takové veliké zlepšení! Je to tím krémem z azbestu a meruněk? Že dělá zázraky?“ Hraběnka se té prohlídce podvolí bez odporu. Než onemocněla, bývala velká krasavice a já vím, že ji můj otec obdivoval, jenže tenhle život už je navždy pryč. Zjišťuji, že z ošklivosti se rodí jistá pokora, a Narbonne je teď jednou z mých nejoblíbenějších dam.

Pompadourka na ni hledí s podivnou směsicí triumfu a starostlivosti, které tak docela nerozumím, a zdá se, jako by svými laskavými dotazy myslela něco jiného, než říká. Maně si vybavím, že spolu kdysi tak trochu soupeřily, ale nejsem si jistá proč vlastně. Život u dvora má mnohé podtóny, které raději ignoruji. Nerada působím nevědomě. Je to skoro tak strašné jako být směšná, a to já nikdy nebudu.

„Můžete se chopit mého prutu, Narbonne,“ řeknu a přistoupím k otci, který klábosí s Louisou a obdivuje její ryby. „Jak bylo v Bellevue, papá?“

„Nádherně jako vždy,“ odvětí. „U Joviše, ta má aspoň deset liber! Chlape,“ pokyne jednomu ze svých sluhů, „ukažte tohohle pěkného kapra markýze.“

„Co jste tam dělal, papá?“

„Trošku jsem si zalovil, ne moc.“ Usměje se na mě, ale pohled má bezvýrazný. „Hrál jsem kulečník.“ Zrovna se chystám započít hovor o rakouském výpadu k Labi – kvůli otci se zajímám o současné politické dění –, ale než se mi to povede, vloží se mezi nás hladce Pompadourka. „Nesmíme se zdržovat, drahý, chceme-li se do večera vrátit do Versailles a navštívit našeho milého vévodu Burgundského.“

„Půjdeme nahoru do zámku s vámi,“ řekne Louisa a pokyne Victorii. „A podíváme se, jak se vede Sofii.“

„Chudák Sofie,“ praví papá s náznakem skutečné účasti. „Předpokládám, že omdlela poté, co chytila rybu?“

Všichni se zasmějí.

„Půjdu také,“ oznámím.

„Ale Adelaido, vždyť jsi přísahala, že se ani nehneš, dokud nechytíš aspoň dvě ryby! A zatím máš jen jednu, i když si nejsem jistá, jestli je to ryba, vypadá spíš jako pulec,“ zasměje se Louisa a papá se rovněž rozesměje, a pak mi k mé hrůza Pompadourka stiskne paži – co se to dneska děje? – to se z toho slunka a vody všichni pomátli? – a zaševelí cosi o tom, že povinnosti je třeba plnit.

Pak všichni vykročí po trávníku a já se dívám, jak se vrací do paláce, markýza otci visí na paži, tak důvěrně, a potom se ozve trylek smíchu a já mám ohavný pocit, že se smějí mně.

Nesmysl – copak je na mně něco směšného?

Zasmušile se obrátím zpět a zahledím se na svůj obraz ve vodě. Chvějící se, leč neměnný. Žádná ryba se do mé návnady nezakousne, avšak obávaná Paní Sebezpytná je zpět a kousavá jako vždy. Teď už chápu, možná příliš pozdě, co se mi má sestra Elisabeth snažila naznačit. Můj odpor k té rybí ženské na otce neudělal dojem svou zbožností a přesvědčením, ale pouze jej zaplašil.

Kapitola 5

Ve které Jeanne ožije

Ale já nechci pracovat s kuřaty!“ zopakuju snad už po sté. A také s nimi nepracuji – o oškubaných kuřatech s kůží na dotek gumovitou a ohavnou už se mi zdají noční můry. Víc se mi hnusí snad jen mrtvé ryby, studené a se skelnýma očima.

Matka nespokojeně zamlaská a škube dál. „Nemůžeš se jen tak povalovat a čekat, co se snese z nebe.“

Zavrtím hlavou. Přesně to mám totiž v úmyslu. Netuším, proč bych se do té doby měla strachovat či zaměstnávat hnusnou prací, to budu radši ležet a očekávat svou budoucnost s otevřeným srdcem, abych byla na její příchod připravena.

Po odchodu z kláštera jsme doufali, že o mě monsieur Dumonceaux projeví zájem, ale nestalo se tak – nepochybně v tom má prsty Frederika, odfrkla si máti. Potom rychle po sobě následovaly katastrofální pokus stát se učnicí u kadeřníka, jeden den coby pouliční prodavačka mašlí, dalších pár měsíců jako společnice vrtošivé staré dámy, dokud ovšem pokoj její domácnosti nenarušili její dva synové, kteří se do mě zamilovali.

Byla jsem propuštěna. Zjišťuji, jak moje krása působí na ostatní a že se k ní váže vina. Teď už vím, co znamená padlá žena, a že to souvisí s muži. Spoustou mužů, anebo jen s jedním, ale v nesprávný čas. Myslím na dva syny Madame de Corneuve – na jejich neodbytné laskání a převelice dychtivé polibky, na zdobený medailonek, který mi jeden pln naděje věnoval. Bývalo by bylo pěkné se za jednoho z nich vdát – ten starší byl příjemný a měl vynikající zuby, a jejich zámeček byl pohodlně zařízený, ačkoliv příliš daleko na venkově –, jenže to by té staré dámě zlomilo srdce. Nechtěla jsem jí působit smutek sňatkem, který neodpovídal nadějím, jež ohledně svých synů chovala.

A tak jsem zpátky v matčině domě. Neochotně jí pomáhám s donáškou pečených kuřat – s těmi syrovými pracovat odmítám – a čekám na příchod své budoucnosti.

A ona přijde, zrovna když se jednoho dne vydám doručit tucet kapounů do fajnového obchodu na rue Neuve-des-Petits-Champs. Vejdu zadní uličkou vedoucí ke kuchyním, ale majitelka obchodu mě zahlédne a i přes špínu ulice a zápach drůbeže, jež na mě ulpívá, spatří něco, co se jí zalíbí.

Příštího dne si sbalím svých pět švestek, políbím máti a mnicha Gomarda na rozloučenou a nasednu do kočáru, který pro mě paní Labilleová poslala. Moje první jízda kočárem! K té staré paní de Corneuve jsem jela na káře. Sice měla dva kočáry, ale nikdy ji nenapadlo pro mě jeden z nich poslat.

Zastavíme na nóbl ulici lemované klenotnictvími a obchody s látkami, kloboukáři a papírníky a vozka mi otevře dvířka a nabídne mi paži, abych se mohla při vystupování opřít. Potěšeně se usměju, plavným krokem přejdu po kočičích hlavách a vstoupím do obchodu. Zabořím se do sametového koberce švestkové barvy, který mě přivítá zpět jako sen, jenž se náhle vynořil ze vzpomínek. Klobouky a čepce visící na zdech mě šeptem zdraví a dřevěný povrch stolů naložených hromadami krajek a stuh se souhlasně blyští.

Jsem zpět ve Frederičině budoáru.

Umělé květiny, stuhy, pásky pošité flitry a perlami, rukávky a ozdobné díly živůtků, rukávníky a rukavičky z kožešiny i kůže, nadýchané šátky a šály a kapuce z obarvené kožešiny, peříčka a ozdobné spony ve tvaru motýlů, štůčky jemných látek všech možných barev a vzorů.

Nebo je to nebe?

Spony na opasky a fichu z mihotavé látky a zástěry, kapsy a štóly a božské slunečníčky z krajek, toile a flóru.

Obojí, usoudím.

Obchod se jmenuje À la Toilette a je plný všemožných tretek, díky nimž se rozezpívá i ten nejobyčejnější oděv. Všechny ty ozdobičky by i z těch nejvšednějších šatů dokázaly udělat róbu vhodnou pro královnu. Ne naši královnu – Julie, jedna z prodavaček, mi prozradí, že ta už od čtyřiačtyřicátého nenosí nic jiného než černou či hnědou. Ovšem pro módní královnu by se ty šaty hodily, pomyslím si a s radostným smíchem se zatočím dokola.

„Pojď se mnou,“ řekne Julie a vede mě nahoru po úzkém schodišti do pokojíčku se třemi postelemi. „Tady budeš spát spolu s Adelaidou, to je dcera naší paní, náramně okouzlující děvče, je jí jen třináct.“ Julie má zvláštní způsob mluvy, směsici špíny a ladnosti. „Klášter v Saint-Aure – tam jsem měla sestřenici – Félicité Bertinovou, znalas ji?“

„Ach ano, moc milá dívka,“ zalžu, položím si tašku a posadím se na postel. „Ach, to je ale fajnová matrace!“

„To jistě, paní Labilleová má za to, že v noci je třeba se pořádně vyspat. Ráno musíme vypadat dokonale krásné, dost na to, abychom se hodily k jejímu zboží.“ Julie se na mě usměje. Je to milé děvče s bujnou hnědou kšticí svázanou do volného ohonu na zádech a hubené tělo jí halí kvalitní růžové hedvábí.

Dostanu výbavu, jako kdybych se měla vdávat: dvoje šaty, korzet zdobený stužkami, několik jemných košilek. Labilleová mi na šaty vybere překrásné broskvové hedvábí, a je to dokonalá volba – té barvě se nějak podaří proniknout mi do duše a rozzářit ji. Smím si na své nové šaty sama vybrat střih a paní Labilleová mi dokonce dovolí menší obruče, které nadzvednou těžkou sukni i spodničku. Zahihňám se při vzpomínce, jak jeptišky plamenně kázaly proti těmhle obručím, díky nimž se sukně houpou a muži si všímají.

Paní Labilleová je nelítostná ženská. Její manžel má vedle loterii, ale ona vede celý krám sama. „Říká si kramářka,“ sdělí mi Julie a obě se zasmějeme nad tou zvláštní představou vyvolanou těmito slovy.

Paní Labilleová se rozhodne, že slečna Rançonová, jak jsem nyní známá, nezní nejvhodněji.

„Nové jméno? Nevím, jestli bych měla,“ řeknu. Smí se to vůbec? „Vždyť jsem křtěná…“

„Vážně? Já myslela, že tvůj otec byl… to je fuk. A vůbec, je to legrace,“ opáčí Monique, další z děvčat a krasavice jako poupátko. „V našem světě jméno nic neznamená, tak si vyber nějaké, které ti bude slušet. Než jsem sem přišla, byla jsem Gollierová, a teď jsem mademoiselle de Beauvoisin. Slečna Dobrá sousedka. Komu ublíží, že sis změnila jméno, jako kdyby ses převlékla do nové sezony?“

Odjakživa jsem měla jen jedny šaty a teď mám tři, takže… rozhodnu se, že budu mademoiselle l’Ange – slečna Andílek. A hned jsem vtažena do tohoto nového života, kde je všechno možné.

„Kéž bych tu mohla zůstat navěky,“ pronesu zasněně k Julii, která právě staršímu pánovi prodala pár zelených rukaviček pošitých perličkami. Zaplatil za ně osmdesát livrů a dokonce dal jeden Julii, prý za překrásnou obsluhu. Jen si to představte, pár rukaviček za cenu víc než dvaceti kuřat! Ceny v tomhle obchodě mě ohromují, ačkoliv Julie, která tu pracuje už rok, tvrdí, že tu svou rozkošnou nevinnost brzy ztratím a uvědomím si, že všechno má svou cenu.

Julie říká, že zákazníci sem chodí kvůli nám, jako když se mouchy slétají na kus masa. Nebo jako stužky přitahují ženské hlavy. My jsme to nejcennější zboží v tomhle obchodě, dokonce ještě cennější než ty dva hermelínové rukávníky, které paní Labilleová objednala z Ruska – jeden bílý pošitý perlami, druhý z černé kožešiny zdobený proužky jantarových korálků. Markýza de Rouilly minulý týden vzdychala nad tím bílým, ale nakonec se rozhodla, že čtyři sta livrů je příliš skandální suma. Jen si to představte – rukávník, který si nemůže dovolit ani markýza!

„Kéž bych tu mohla zůstat navěky,“ zopakuju a obtáčím si přitom kolem zápěstí měkkou sametovou stuhu. Julie vloží peníze za rukavičky do krabice v jedné ze skříněk a potom si přijde sednout ke mně do okna.

„Navěky – tak krásná holka jako ty tu navěky zůstat nemůže,“ praví laškovně a rozepne mi sponku z leštěného skla, takže se mi uvolní lokýnka. Dva vojáci míjející náš obchod se zastaví, aby nás pozdravili, a my se hihňáme a červenáme, až se ti dva nakonec ukloní a jdou si vesele dál.

„Musíš být ctižádostivější. Brzy jistě přijde nějaký laskavý pán, který si tě odvede.“ Julie má mnoho nápadníků včetně jednoho, který jí každý týden kupuje jedny punčochy. Většinu z nich spolu se vším ostatním, co se jí povede štípnut z obchodu, prodá podomní prodavačce, která přichází každé pondělí. Ne že by to mělo nějakou cenu, praví ležérně a sebere na stopu dlouhý proužek pošitý flitry, který tu zapomněla paní de la Popelinière.

„Ach, ctižádost,“ odpovím lenošně. „To není nic pro mě.“ Člověk by se měl spokojit s tím, co má, říkám si a rozhlížím se po obchodě. Flitry na mě souhlasně pomrkávají. Dny se brzy usadí v jemnou, přepychovou rutinu, a jeptišky se i se svými námitkami vytrácí ve stín, kam ostatně patří. A pracovat v obchodě není jako opravdická práce, vážně. Copak je na světě větší radost než počítání pěkných knoflíčků či úhledně poskládaných šátků a stužek? Paní Labilleová rychle usoudí, že na účetnictví nemám vlohy, takže v nudném přepočítávání peněz pokračuje Julie.

„Dva pásy téhle kožešiny, tady,“ praví paní de Soissons a ukáže na celé lokty kvalitního hermelínu, „a šest na sukni.“ Šest na sukni! Jen si to představte. Dokonce se ani nezajímá o cenu, a já si pečlivě prohlížím její chladnou nonšalanci, elegantně lhostejný výraz a jemná gesta rukou určená dvěma služkám stojícím za ní. Je jednou z těch uctívaných dam, které do obchodu vstupují rovnou z kočáru obuté za každého počasí jen do těch nejtenčích kozinkových střevíčků. Nejspíš pod nohama nikdy nepocítila hrubé kočičí hlavy, nikdy nepřekročila kaluž bez něčí pomocné paže či pláště položeného pod nohy. Napůl dokončená róba, která bude obšitá kožešinou, leží na jednom ze stolů. Je z oslnivě přepychového brokátu smetanové barvy.

Obrátí se ke mně a rysy se jí nakrabatí nepatrným náznakem zamračení. „Tohle je velice okouzlující fichu,“ řekne a přistoupí ke mně, aby si osahala měkkou gázovinu okolo mého hrdla. „Kousek si vezmu, bude krásně ladit s mým tyrkysovým hedvábím.“ Vím, co si myslí, že róba v barvě té mé a fichu, jaké nosím já, omladí její povadlou pleť a uhladí vrásky kolem očí. Broskvová je letošního jara nejoblíbenější barvou. Jak říká paní Labilleová: „A to jen díky tomu, že na tobě vypadá tak pěkně.“

Jindy k nám přicházejí ženy v hnědém, uspěchané a věcné, aby vybraly zboží pro velké dámy ode dvora, vždy v úterý si vyzvednou své věci a pak odjedou do Versailles. Šeptá se, že jedna z nich je švadlenou markýzy de Pompadour. Ta je tou nejelegantnější a nejmocnější dámou v zemi a zpoza své dokonale navoněné a vyumělkované masky vládne Francii i králi. Jednoho dne se její švadlena rozhodne pro obrovskou dodávku žlutozelených hedvábných květinek, které právě dorazily z Lille.

Paní Labilleová se vynoří ze svého doupěte, aby té vznešené paničce sama posloužila, a uklání se a vysekává pukrlata, jako by ta švadlena byla sama Pompadourka.

„Vrátí nám ty, co nespotřebuje?“ zeptám se, když odejde – osm set livrů jen na hedvábné kytičky! Pokouším se představit si, jak asi markýza vypadá a co si počne s celou objednávkou dvou set hedvábných květinek. Samozřejmě existují portréty a tištěné obrázky, ale ty nebývají moc lichotivé, jak už to u portrétů bývá.

„Ne, nevrátí,“ praví paní Labilleová spokojeně a přitom zanáší úhledné poznámky do své účetní knihy. „Nechá si ty, které bude chtít, a zbytek rozdá přítelkyním, nebo dá na dobročinné účely, anebo je vyhodí. Skutečně nevím, co s nimi udělá, ale zařízeno to máme dobře.“

Ne všichni naši zákazníci jsou ženy, chodí k nám i spousta mužů, kteří nakupují pro své ženy, dcery a milenky, a také nás okukují a počínají si vůči nám šaramantně. Urození pánové přicházejí sami, anebo posílají své chlípné lokaje, kteří se producírují ulicemi místo nich.

Julie mě učí, jak se smát a působit okouzlujícím a nesmělým dojmem, a přitom jakoby podněcovat k dalšímu dobývání. Muži, poučuje mě vážně, jsou klíčem ke všemu a ty nikdy nevíš, jaké dveře ti mohou odemknout. Dává mi hodiny koketování a já mám brzy spoustu vlastních nápadníků a obdivovatelů, kteří mi nabízejí lístky do Opery, projížďky na lodičce po Seině, pikniky v ráji či v Palais Royale.

Všechny divy Paříže se přede mnou rozprostírají jako plášť pohledného pána galantně přehozený přes kaluž. A já si jimi vykračuji obutá v jemných teletinových střevíčkách, které nikdy nezažloutnou a nikdy se neumažou.

„Hôtel de Richelieu, mademoiselle,“ praví strážný nabubřele, zatímco dva druzí otevírají bránu. Nesu si košíček na nádvoří a další sluha, extravagantně oděný do fialové livreje, mě zavede do domu a společně projdeme několika zlacenými přijímacími pokoji.

V tom posledním mě zanechá samotnou a přikáže mi počkat. Často doručujeme zboží klientům do domu – fajnovým dámám, které jsou příliš ospalé či pyšné, než aby brázdily ulice, nervózním nevěstám, které mají těsně před svatbou, paličatým milencům, kteří potřebují nějak rychle ukonejšit nespokojenou milenku.

Najednou je mi úzko, protože tohle je ten nejvelkolepější dům, jaký jsem kdy navštívila. Muži a ženy obývající takováto místa jsou mi nepoznaným tajemstvím.

„Výborně. Přinesla jste ty rukavičky?“ ozve se hlas z temného kouta. Nadskočím a div neupustím košík.

„Jéje, pane! Já myslela, že jsem tu sama. Pročpak sedíte takhle ve stínech?“ Nahlížím do rohů pokoje, ale je zatažené odpoledne a večerní svíce ještě nerozsvítili. Paní Labilleová nám neustále vštěpuje, že musíme při roznáškách vystupovat co nejformálněji, hlavně v těch vznešenějších domech, ale já zjistila, že úsměv a trocha žertování se také dočká dobrého přijetí.

„Stíny jsou k pozorování nejlepší,“ ozve se hlas staršího muže, zastřený a unavený. „A teď mi ukažte jednu z těch rukaviček. Natáhněte si ji na ruku.“

Poslechnu a měkká kůže mě přivítá jako přítelkyni.

„Tak, ano, a teď tu druhou. Jak vám sedí, hmm?“

„Je teplá a pohodlná. A měkounká jako šlehačka.“

„Sedí pevně?“

„Ano, pane. Je přiléhavá a padne mi jako… no, jako rukavička.“ Kroutím rukama na všechny strany, aby dobře viděl.

„Teplá a přiléhavá, ach ano, výborně. Pomalu si je stáhněte – pomalu, povídám! Ano, to je… mmm. A teď položte ten košík na zem a přejděte k oknu, drahoušku.“

„Copak, chcete si prohlížet rukavice, nebo mě?“ zeptám se a udělám, co po mně žádá. „Ach, to je ale nádherná socha! Co je zač?“ vyhrknu, když mou pozornost upoutá mramorová dáma v zahradách přede mnou.

„To je bohyně Hébé. Znáte bohyně, mé dítě?“

„O bohyních nic nevím, pane, znám jen svaté. A nejsem dítě, vždyť už je mi devatenáct!“

„Otočte se. Jste okouzlující, okouzlující.“ Ozve se šouravé zaskřípání a muž se vynoří ze stínů, starší než jeho hlas a trochu shrbený, ale s jistou vřelou energií. Na sobě má domácí župan z prošívaného modrého sametu a čapku se zlatým střapcem.

„Ach, jste půvabná, rozkošná. Nebojte se,“ řekne a šine se blíž.

„Nebojím se, protože vím, že jste vznešený pán.“

„Ha! Jak zvláštní, vy se domníváte, že jste se vznešeným pánem v bezpečí? Pojďte sem, má milá, a polibte mě.“ Pokyne mi zahnutím prstem, na kterém se mu skvěje prsten.

„Dobrá,“ řeknu, protože polibky jsou zdarma a náramně potěší. Políbím jej na tvář a on mě chytí oběma rukama a překvapivě silně mě stiskne, až se mě náhle zmocní strach. Odstrčím ho a on mě pustí.

„Ach, před dvaceti lety byste mi tak snadno neunikla, to vás mohu ujistit, mademoiselle,“ řekne a odpotácí se k naducané pohovce. „Podlehla byste mi a také byste si daleko více užila, ale v těchto dnech už bohužel musím šetřit energií.“

Zakašle a se zasípěním vyplivne hlen.

Najednou je mi ho líto, a přestože nevím proč, spontánně se k němu skloním a znovu ho políbím. Uvědomím si, že usnul a chrápe, a zahihňám se. Nejsem si jistá, zda tu košík se zbožím nechat, či ne. Nakonec se rozhodnu, že ho tu nechám, a paní Labilleová to pak může pánovi všechno naúčtovat. Rozhodně si to může dovolit, pomyslím si, rozhlížejíc se po velkolepém pokoji.

Váhám s odchodem, prohlížím si fontánu a sochu Hébé za oknem, točím se dokola na měkkém koberci. Představuju si, že v takovém domě žiju, jsem jeho paní a tenhle bezbranný stařík je můj ochránce a já se každý den probouzím do půvabu tohoto krásného života.

Když zůstanu nehybně stát, dovedu si představit, že je to moje, všechno moje.

Kapitola 6

Ve které Jeanne padne, ale přistane vcelku pohodlně

Prší už šest dnů a my prodavačky jsme všechny zavřené uvnitř jako hejno rozčepýřených pastelově zbarvených kuřátek. Paní Labilleová odjela kočárem navštívit obchodníky s krajkami v Lyonu, a my si nechceme zničit pláštíky a střevíčky pochůzkami v dešti.

Adelaida, dcerka paní Labilleové, sedí na podlaze přede mnou a skicuje mě. Pořád za mnou chodí jako štěňátko a říká, že jsem ta nejkrásnější žena, jakou kdy viděla.

„Dům paní Gourdanové má tu nejlepší pověst v Paříži,“ povídá Julie a obtáčí si přitom kolem prstu fialovou mašli. „No, možná hned po tom, který vlastní paní Sultana.“ Monique odešla pracovat do slavného bordelu, zlákána penězi a sliby.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Pletichy ve Versailles.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.