VŠECHNY BARVY DUHY

Copyright © Theo Addair, Martina D. Antonín, Alžběta Bílková,

Radek Blažek,

Hugo Hartman, Eva Pospíšilová, Klára Pospíšilová,

Karolína Skácelová, Sára Vůchová, Michael Walter,

Sam Xabyssus, Lucie Zelinková, 2021

All rights reserved

Illustration © Myokard, 2021

ISBN 978-80-242-7795-0

Antologie českých young adult povídek s LGBTQ+ tematikou

Theo Addair

se narodil na Královských Vinohradech v Praze. Odmala byl jako pytel blech a jedině knížky ho dokázaly udržet v klidu. Krom psaní je jeho zálibou cestování a s ním spojený zájem o cizí jazyky. Se svými krátkými povídkami se umístil v několika literárních soutěžích včetně Ceny Karla Čapka. Jeho debutový román Muffin a čaj (YOLI, 2018) zaznamenal u české mládeže nebývalý úspěch, stejně jako jeho pokračování Koláčky a spiklenci (YOLI, 2019), z jehož výtěžku autor podporuje činnost spolku Prague Pride, a konkrétně poradny S barvou ven. Autorovi vyšly rovněž tři fantasy romány – Ve stínu oskeruše: Na kraj světa (Laser, 2019), jeho pokračování Ve stínu oskeruše: Čtyřměstí (Laser, 2020) a fantasy román pro mládež Hniloba v kořenech.

Nakladatelství YOLI vydalo v roce 2021 také young adult román Supertajný seznam věcí, který volně navazuje na autorovy romány Muffin a čaj a Koláčky a spiklenci.

Rodinné setkání

Theo Addair

Zuzka vystoupila z tramvaje na Staroměstské a bolestně přimhouřila oči před odpoledním sluncem. Po včerejším večeru ji pořád ještě trochu pobolívala hlava. Kdo by to byl řekl, že malá, klidná rodinná oslava narozenin se může takhle zvrtnout?

– Už je ti, počkej, kolik je hodin? Jo, dobrý, devět pryč. No vidíš, už je ti osmnáct, není důvod, proč by sis nemohla dát panáka.

Nevěřila vlastním uším. Táta byl většinou přísnost sama, a najednou jí chce nalévat? Ale tak proč ne, řekla si. Nakonec vypila čtyři, a to jí přitom tátův koňak vlastně ani moc nechutnal. Nechápala, co ji to posedlo. A pochopitelně se dneska ráno probudila s pískem nasypaným za očními víčky a s pusou plnou špinavých hadrů – nebo se tak přinejmenším cítila –, a jakmile se trochu probrala, hned ji přepadlo podezření, že to možná z tátovy strany byla spíš promyšlená a mírně škodolibá životní lekce.

Koneckonců, co si pamatovala, mívala jeho výchova tendence být poněkud nekonvenční. Tak trochu válčíval s důsledností a konzistencí, zvlášť ze začátku, než se dal dohromady s Jančou. Někdy dcerám – tedy Zuzce a mladší Míše – dovolil první poslední, aby je příště za totéž pořádně seřval, někdy trval na dodržování nesmyslných příkazů jen proto, že je jednou vydal a bylo by pod jeho úroveň je odvolat, a občas se jí některé tresty zdály až moc přísné. Na druhou stranu je ale nikdy netloukl a na otce samoživitele si vedl většinou celkem dobře, to mu musela přiznat. Nejlíp by se to asi dalo shrnout slovy snažil se. Uchechtla se, když si představila, jak by na takový vlažný kompliment asi reagoval, a okamžitě toho zalitovala, protože trpaslíčci s kladívky se v její lebce začali znovu pilně činit.

Nicméně bolest hlavy teď musela jít stranou, stejně jako bezcílné úvahy o tátových včerejších úmyslech a výchovných metodách obecně; na dnešní odpoledne měla Zuzka už přes dva týdny dohodnutou schůzku, kterou rozhodně nehodlala zmeškat.

Od chvíle, co si domluvili čas a místo, se dneška nemohla dočkat a zároveň byla vyděšená. Příchuť zakázaného ovoce, hromada smíšených pocitů a stará dobrá nervozita, to vše se jí v břiše smotalo do klubka svíjejících se hadů. Byl to dobrý nápad? Jak by se měla zachovat? Smířlivě, nebo spíš odměřeně? Každých deset minut se přikláněla k jiné variantě. A jestlipak se vůbec poznají? Vyměnili si po e-mailu pár nedávných fotografií, ale i tak si nebyla jistá.

Když se přiblížila na dohled kavárně, kde se měli sejít, zpomalila. Do smluveného času zbývalo pět minut. Nechtěla přijít dřív, než se dohodli. Vlastně tak trochu doufala, že dorazí jako druhá a bude mít výhodu neviděného pozorovatele. Ještě chvíli bezcílně okukovala výlohy, ale ve skutečnosti ani moc nevnímala, na co se zrovna dívá. Však ona taky trafika nebyla nějak zvlášť zajímavá, a když se Zuzka dokonce přistihla, že tupě zírá do výkladní skříně řeznictví, dala si mentální pohlavek, narovnala ramena a odhodlaně vykročila ke vchodu do kavárny.

Hned ve dveřích začala nenápadně obhlížet terén. Uvnitř bylo celkem rušno, i když ne přímo narváno. Naštěstí místní obsluha nepatřila k tomu přehnaně aktivnímu druhu, co se na zákazníky vrhá už u vchodu. Zuzka tak měla dost času v klidu se porozhlédnout po obsazených stolcích.

U nejbližšího z nich seděl starší hubený pán ve vojenském svetru, s prošedivělými vlasy a vousy, a četl si nefalšované papírové noviny. Dokonce je tu měli přidělané na takovém tom dřevěném držáku s rukojetí jak v nějakém praštěném černobílém filmu pro pamětníky, co je tak hltala babička. Zuzka zamrkala. Tohle fakt ještě existuje? Každopádně pána si mohla hned odškrtnout, tenhle to není.

Že by támhleten v rohu? Docela fešák. Věk by taky odpovídal… Zuzka si za Boha nemohla uvědomit, jestli se podobá tváři z fotografie. Nic povědomého v jeho obličeji nepozorovala, ale to se dalo čekat, nebo ne? Ještě okamžik ho sledovala, nerozhodná a se srdcem hlasitě bušícím nervozitou. Vtom ze dveří vedoucích na toalety vyšla upravená a skoro až přehnaně nalíčená žena, s úsměvem si k fešákovi přisedla a evidentně plynule navázala na přerušený rozhovor. Takže tenhle taky ne. Zuzce se ulevilo, že za ním nešla a neplácla nějakou hloupost.

U dalšího stolku seděla parta mladých lidí nad jakousi komplikovaně vypadající deskovou hrou, smáli se a živě gestikulovali, zdálo se, že se nemůžou shodnout na pravidlech.

U vedlejšího si dávaly dvě kamarádky červené víno, podle výbuchů smíchu nejspíš několikáté toho dne.

A ještě o stolek dál – no ano. Tohle musí být… on. Muž z fotografií.

Dobře věděla, že mu táhne na padesát, ale vypadal na míň. Menší postava a rozhodně žádný kulturista, byl ovšem docela ve formě. Vlasy v neuspořádaném účesu, který se častěji vidí u mladších, ale nevypadal v něm ani moc směšně, pomyslela si; ne jako takoví ti páprdové, co se nemůžou smířit s věkem. Vlastně působil celkem příjemně a sympaticky. Zuzka si nebyla jistá proč, ale měla nejasný pocit, že ji to z nějakého důvodu štve.

Zhluboka se nadechla, potřásla hlavou, aby z ní vytřepala nelogické myšlenky, vyloudila ze sebe něco na způsob úsměvu a statečně vykročila k němu.

Zvedl oči a poslední pochybnosti zmizely. Byly to tytéž oči, které znala z dávno vybledlých a zaprášených vzpomínek, ze zažloutlých obrázků v rodinném albu, z fotek mladé ženy, která už – nebo možná nikdy – neexistovala.

Provázel ji pohledem, dokud se nezastavila u jeho stolku.

„Zuzko…“ Postavil se a jeho nervozita se stala patrnější. Ten hlas jí byl cizí, ale to by ji přece nemělo nijak překvapovat.

„Ahoj, uhm… jak ti mám říkat?“ vyžblebtla a hned si v duchu vynadala. Asi jménem, ne? Co je to za pitomou otázku? Jakákoli jiná varianta by byla příliš absurdní.

„David bude stačit,“ odpověděl napjatě a Zuzka měla dojem, že i jeho myšlenky se krátce pozastavily u všech těch praštěných možností.

Přikývla a vklouzla na židli. „To zní rozumně.“

„Měl jsem strach, že nepřijdeš.“

„Taky jsem měla strach, že nepřijdu.“

Pousmál se, ale neřekl nic. Zuzka taky mlčela, moc nevěděla, čím začít. Jak se navazuje rozhovor, přerušený před dvanácti lety? To by možná nezvládla ani ta nalíčená paní od fešáka. Na druhou stranu jí vlastně pomáhalo, že David vypadal úplně jinak. A že uplynulo tolik času. Neměla tendenci uvažovat o něm jako o ní.

Z trapného ticha je vysvobodila až servírka. Prohlížela si je maličko podezíravě. Zuzka si dovedla představit, že spolu asi tvoří dost zvláštní pár, ale na druhou stranu – co bylo servírce do toho? Potlačila impuls vypláznout na ni jazyk, je už přece dospělá.

Když si objednali a obsluha odplachtila do svého království za pultem, David si odkašlal. „Takže… táta tě pustil, jo?“

Zuzka provinile zavrtěla hlavou. „Neřekla jsem mu o tom. O tobě.“

„Aha,“ přikývl s pochopením a taky tak trochu posmutněle. „A řekneš?“

„Nevím,“ odpověděla snad o trochu prudčeji, než bylo nutné. Ale copak měla povinnost se nějak ospravedlňovat?

Další chvíle ticha, během níž jim na stolku přistály objednané nápoje. Vítaná příležitost ještě trochu oddálit rozhovor. Zuzka si nabrala mléčnou pěnu na lžičku a začínala pochybovat, jestli to celé byl dobrý nápad. Zatím jejich setkání neprobíhalo úplně nejlíp. Ačkoli, připomněla si, zvednout se a odejít může přece kdykoli. Jenomže proč by to dělala? Na dnešní den čekala dvanáct let! Vzpomínala, jak si tohle setkání představovala, znovu a znovu. Ve svých myšlenkách vždycky kladla miliardy otázek a teď bude mlčet jako zařezaná? Nebude, rozhodla se. Ne a ne!

„Takže… jak jde život?“ vyhrkla rozpačitě. Nevěděla zatím přesně, jak se dostat k nejpalčivějším tématům, ale byla odhodlaná tuhle schůzku aspoň nepromlčet.

„Dobře, moc dobře. Asi víš, že mám přítele…?“

Zuzka přikývla. Tohle věděla z e-mailů. To nejpodstatnější a pak tohle. Víc už nic.

„Koupili jsme nedávno byt na Černém Mostě. A taky jsem před pár lety přestal dělat pro Luďka, mám teď vlastní reklamní agenturu… to zní vzletně, co? Jenže ve skutečnosti je úplně maličká. Vůbec ne tak vzletná, jak to zní. A Jakub je zubař.“

„Zubař,“ zašklebila se Zuzka a přinejmenším malá část té rozpačité atmosféry vyšuměla. „To si děláš srandu. Zubaři jsou děsivý.“

„Jakub není děsivý ani trochu,“ zasmál se David. „Někdy vás seznámím. Totiž, pokud budeš chtít…?“

Pokud se ještě uvidíme, zůstalo viset nevyřčeno nad stolkem.

Zuzka se přinutila k úsměvu. „Jasně, proč ne.“

„No a co ty? Co škola? A jak se má táta? A Míša?“

„Škola je opruz, táta je s Jančou a má se furt stejně, řekla bych, a Míša – no, Míša je taky stejná. Buď leží v tom svým kreslení, nebo si omotává tátu kolem prstu.“

„Koukám, že máš dar vyjadřovat se hodně stručně.“

„Nevím, co vyprávět,“ ošila se a cukla rameny. „Míša má letos přijímačky na střední… Možná se budem stěhovat do většího bytu, teda pokud Janča tátovi konečně kejvne na to, že se k nám nastěhuje… Akorát udělala nějakou tu atestaci nebo co, ale to tě asi moc nezajímá… A ještě… já nevím. Chcíplo nám morče? Ale to už je celkem dávno.“

„No dobře, nechci tě trápit jako u výslechu. Chápu to tak, že všechno je víceméně v pohodě.“

„Docela jo. Bylo už i hůř.“

Třeba když jsi od nás odešel, napadlo ji. Ale neznělo to správně. On, David, s nimi přece nikdy nebyl, nebo ano? Zamyšleně se na něj podívala. Když jsi od nás odešla, pomyslela si zkusmo. Taky ne. Přišlo jí, že o minulosti se ani nedá mluvit, neexistují pro to správná slova.

David jako by uhodl její myšlenky, alespoň všeobecně.

„Jestli se chceš na něco zeptat, na cokoli…“ nadhodil a místo dokončení věty pokrčil rameny.

„Bylo to důležitější než zůstat s náma?“ vyletělo ze Zuzky, než se stačila zarazit. Okamžitě zrudla. „Uhm… nechtěla jsem – nemyslela jsem…“

„Ne, ne, jsem rád, že se ptáš na to, co tě doopravdy zajímá. Důležitější? Tak bych to neřekl. Spíš se mi to zdálo důležité tak nastejno. Vím, že tobě asi muselo připadat, že se všechno stalo ze dne na den, ale já jsem o tom přemýšlel dennodenně víc než dva roky… Chtěl jsem mít oboje, ale to se ukázalo jako nemožné.“

„Kvůli tátovi,“ tipla si. Nebylo tak těžké to uhodnout. A vlastně ani pochopit.

„Přesně tak,“ potvrdil se špetkou smutku, ale beze stopy hořkosti.

„A nechtěl jsi… nenapadlo tě třeba, že bys. Uhm, chci říct, ne, že by to s tátou bylo špatný, nebo něco. Ale nenapadlo tě vzít si nás k sobě?“

David se zasmál. Neznělo to vesele. „Napadlo, to víš, že napadlo. Ale táta s tím nesouhlasil. Velmi… ostře a nekompromisně. Nechtěl jsem vás tahat po soudech, nechat někoho psát posudky na to, jestli život se mnou bude mít zničující vliv na vaši křehkou dětskou psychiku, nebo nedej Bože skončit někde v Blesku v nějakém tom jejich panoptiku zrůd.“

„Takhle jsem o tom nepřemejšlela,“ zamumlala Zuzka.

„Ovšem, že ne. Bylo ti šest, prokristapána. Kdybys o tom takhle přemýšlela, bylo by to zatraceně divné.“

Aspoň lehce se pousmála jeho vtípku. „Jo, jasně… Spíš jsem myslela – tak snadno jsem tě tehdy odepsala. Že nás prostě nechceš. Že je ti přednější… tohle. Tvůj novej život. Přednější než ten, co jsme měli dohromady.“

„Ach, zlato…“ povzdechl si David a Zuzce se k jejímu neskonalému roztrpčení začaly tlačit do očí slzy. Nechtěla brečet. Bylo to přece už tolik let. To dítě, přesvědčené o tom, že ho maminka už nechce vidět, dávno neexistovalo.

„Nikdy nebyl přednější,“ pokračoval David tiše, ale naléhavě. „Nikdy jsem vás nechtěl ztratit. Jenom jsem chtěl víc, než jsem měl. Chtěl jsem mít oba ty životy, nějak je skloubit dohromady. A nevyšlo to. Prostě to nebylo možné.“

„Ale stejně sis jeden z nich vybral,“ namítla Zuzka umíněně. Nechtěla se hádat, ne doopravdy. Chtěla to pochopit.

„Jak se to vezme… Asi to můžeš vidět i takhle, jenže ve skutečnosti jsem neměl v plánu vybírat jedno nebo druhé. Dlouho jsem váhal a nakonec jsem tvému tátovi řekl, jak se cítím. Nečekal jsem, že bude tak… Krátce řečeno, když jsem viděl jeho reakci, chtěl jsem to vzít všechno zpátky. Řekl jsem mu, ať na to celé zapomene, na všechno, co jsem řekl. Že všechno zůstane jako předtím.“

„Ale…?“ pobídla ho Zuzka, když se odmlčel s pohledem sklopeným do šálku s kávou. Bylo vidět, že ani po tak dlouhé době se mu o tom nemluví lehce. Skoro měla nutkání nechat to plavat, mávnout rukou a říct, že nechají zbytek na jindy. Jenže potřebovala vědět víc.

„Odpověděl, že už nic nebude jako dřív. Že když o mně ví tohle, už nikdy na mě nedokáže koukat stejně. Že se oženil s ženskou, a ne s chlapem. Což je naprosto pochopitelné, samozřejmě, ne že bych mu to chtěl nějak zazlívat… Každopádně si vzal týden na rozmyšlenou a po tom týdnu mi oznámil, že se chce rozvést.“

„I když jsi chtěl nechat všechno tak, jak to bylo? Zůstat… prostě zůstat tak?“

„I přesto. Nemohl jsem ho donutit zapomenout na to, co jsem mu řekl. Mezi námi byl konec, prostě takhle,“ luskl prsty a ušklíbl se. „Mohl jsem zabojovat o vás dvě s rizikem, jak dopadne soud, a snažit se žít dál jako ženská, jenom bez něj. Nebo jsem to mohl vzít jako novou šanci. Doufal jsem, že se po čase usmíříme, že to pochopí. Že se třeba budeme vídat všichni čtyři. Rozuměl jsem tomu, že pro něj nemůžu být životní partner, ale myslel jsem, že bychom mohli zůstat aspoň přátelé. To taky tak docela nevyšlo… Přinejmenším mi časem začal posílat fotky, občas i zprávy, co je nového.“

Zuzka si povzdechla. „Snažím se nějak si to celý představit. Ale moc mi to nejde.“

„Na tom není nic divného. Musí to pro tebe být těžké.“

„Teď už ani ne,“ mávla rukou a vzápětí provinile sklopila oči, když si uvědomila, jak to zní. „Chci říct… Je to divný, ale docela v pohodě. Jakoby… to špatný už se stejně stalo, chápeš? Jenom se v tom potřebuju trochu zorientovat.“

Přikývl, ačkoli Zuzka nebyla přesvědčená, že jí rozumí. „Samozřejmě, to dá rozum. Nech si to všechno projít hlavou, v klidu se rozhodni, co si o tom myslíš. Netvrdím, že jsem jednal správně. Máš právo se zlobit.“

Zuzka se konečně pořádně napila vychladlé kávy a přemýšlela o všem, co slyšela. Nemohla dost dobře nikomu nic vyčítat, ani tátovi, ani Davidovi. To je na tom možná nejhorší, pomyslela si. Že je to jedna z těch věcí, která se prostě stala a nikdo za ni pořádně nemůže. Na jednu stranu je vždycky jednodušší, když se najde někdo, komu se dá všechno vyčítat.

Na druhou stranu už uběhlo hodně vody, k čemu by byly výčitky? Ztracený čas se dohnat nedá, ale dalo by se možná začít znovu. Vídat se, líp se poznat. A kdo ví, třeba si i táta nakonec dá říct.

„Je to pěkně zamotaný, co?“ nadhodila nakonec se smířlivým úsměvem.

„Jako spousta věcí. Ale vždycky jsem na vás myslel. Věděl jsem, že se o vás táta postará, že vás miluje. Já bych vám všechno jenom komplikoval.“

„Teď už ne.“

„Ne, teď už snad ne,“ přikývl s opatrným náznakem úsměvu.

„Nevím přesně, co vlastně pro mě jsi,“ zasmála se Zuzka rozpačitě. „Máma? Táta? Pff. Jedno větší kravina než druhý. Ale chtěla bych, abys byl… něco. Cokoli.“

„Moc rád budu cokoli. Cokoli bude lepší než nic, už jsem toho zmeškal tolik… Páni, nemůžu uvěřit, že jsi dospělá. Ale jsi. Je to vidět. A slyšet.“

Zuzka si rozpačitě poposedla. Tohle se jí najednou zdálo jako až moc osobní a dojemná chvilka, než aby se cítila komfortně. Nebylo to vysloveně nepříjemné, spíš… nezvyklé. Divné. Zasmála se, aby si vytvořila trochu odstup. „No, jak kdy. Počkej, až spolu strávíme víc času.“

„Nemůžu se dočkat. A vidíš, když už jsme u toho času…“ David zalovil v aktovce, kterou měl položenou na lavici vedle sebe, vytáhl z ní malou krabičku a tu jí podal. „Dodatečně všechno nejlepší.“

„Jé, děkuju!“ Zuzka krabičku překvapeně otevřela a vyndala malé stříbrné hodinky. I když by vlastně neměla být překvapená. Kdo jiný by si měl pamatovat datum jejích narozenin? Nechala ho, aby jí je zapnul, a po očku pobaveně sledovala servírku, jak zase civí. „Díky moc, jsou krásný.“

Ještě nějakou dobu si povídali o všem možném, mnohem lehčeji, teď když byl ten hlavní strašák za nimi. Nebo možná ne tak úplně za nimi, ale aspoň načatý.

Zuzka se dozvěděla něco víc o Jakubovi. Zubařská praxe ji až tak neuchvátila, ale jeho vášeň pro kočky mu maličko napravila reputaci. Nejvíc ji ovšem zaujalo, že prý rád a skvěle vaří, což přihodila na hromádku argumentů pro to se s ním někdy seznámit.

Na oplátku pobavila Davida několika historkami o Míše, což nebyl nijak složitý úkol, jelikož ta holka byla prostě studnice stupidních nápadů a o zábavné historky s ní nikdy nebyla nouze – tedy většinou byly zábavné až zpětně, zatímco ve chvíli, kdy se odehrávaly, byly spíš k naštvání. Jako třeba když Míša přitáhla domů chudinku koťátko, nakrmíme ho a třeba si ho pak můžeme nechat, což vyústilo v nucené třídenní opuštění bytu, zatímco najatá odborná firma v dotyčném bytě jakýmsi prudce jedovatým plynem likvidovala přemnožené blechy.

Nakonec se Zuzka koukla na nové hodinky a vykulila oči. „Sakra! Budu muset jít. Táta se bude divit, kde jsem.“

„Jasně, nechci, abys měla problémy. Jenom tedy… Ne že bych měl právo ti do něčeho mluvit, ale ber to jako radu. Nejspíš bys mu měla říct, že jsme se sešli. I když jsi už dospělá. Nebo možná právě proto.“

„Já vím. A myslím, že mu to řeknu. Bylo by na čase, abyste se usmířili. Akorát asi ne hned. Spíš mě napadlo…“

„Hm?“

„Co bys řekl tomu, kdybych s sebou příště vzala Míšu? Pokud se jí teda bude chtít, samozřejmě, ale já bych řekla, že bude.“

David se usmál a Zuzka si najednou uvědomila, že ačkoli to byla jiná tvář, než kterou si pamatovala, ten úsměv byl stejný.

„To by se mi moc líbilo.“

Alžběta Bílková

pochází z Prahy a nyní studuje na Katolické teologické fakultě Univerzity Karlovy obor Dějiny evropské kultury. Psaní se věnuje odmala, v patnácti letech prošla literárním workshopem Míly Lince, který navždycky změnil její pohled na literární tvorbu. V roce 2011 se umístila v soutěži O dračí řád mezi první desítkou s povídkou „Mágův nástupce“. Povídka později vyšla v soutěžním sborníku Dračí řád – Času navzdory (ZonerPress, 2013). Autorka se rovněž stala vítězkou soutěže Hvězda Inkoustu a její vítězný román vyšel knižně pod názvem Z kouře a kamene (Fragment, 2018). Autorčin druhý román Kosti Mraza vyšel v roce 2020 u téhož nakladatele. Publikována byla také její povídka „Zbabělci“. Vyšla ve sbírce Nejkrásnější dárek (YOLI, 2020).

Mezi Bětčiny další koníčky patří čtení knih, sledování filmů a seriálů, poslouchání podcastů a ráda jako Paní jeskyně tvoří dobrodružství v Dračím doupěti. Krom toho s oblibou peče a vyrábí keramiku.

Žába

Alžběta Bílková

Bez dechu doběhla k poslednímu člověku, který čekal ve frontě na lístek. Musela se ovládnout, aby se vzápětí nezlomila v pase a nezačala hlasitě lapat po dechu. Triko se jí pod kabátem a košilí lepilo k tělu. Na čele se jí perlil pot a vyčesané vlasy se uvolnily zpod skřipce. Tolik k tomu, že jí to slušelo, když vyrazila z domova.

Tep se jí konečně začal zklidňovat. Popadla dech a bezmyšlenkovitě si setřela pot z čela. Na ruce zůstala mokrá skvrna smísená s make-upem. Skvělý. Zalovila v kapse po kapesníku, otřela si ruku i zbytek čela, zatímco pokročila až ke dveřím autobusu. Zaplatila jízdenku a usadila se na volné sedadlo vedle okna.

Dveře se zavřely a autobus se rozjel. Obrátila hlavu k oknu s úmyslem sledovat ubíhající krajinu za ním. Podobné chvíle ji zvláštním způsobem uklidňovaly. Připadala si nedůležitá. Ty domy, stromy, pole, louky, to všechno tu nejspíš bude, zatímco ona sama si odžije třeba šedesát, sedmdesát, možná osmdesát let, a pak bude pryč. Jak nepatrný v porovnání s nimi byl její život, její problémy.

„Kam vlastně jedete?“ zeptala se jí máma toho rána. Seděla poklidně u snídaně, popíjela kafe a napůl pobaveně, napůl ustaraně sledovala, jak se Marika přehrabuje ve svém batohu.

„Eeeeh… Ani nevim,“ odvětila bezmyšlenkovitě Marika. Zatraceně, přece jsem si tu mikinu sbalila…

„Nevíš, kam jedete?“

Tady je! Dobrý! Snad je to všechno.

„Co? Jo, aha. Ale vim. K Tomášovi na chatu. Má ji kousek od Berouna.“

„Dobře. Nezapomnělas na nic? Kartáček? Náhradní spoďáry? Kondomy?“

„Ježiš, mami,“ protočila oči Marika, ale neubránila se pobavenému úšklebku. „Mám všechno, neboj.“

„Hele, nikdy nevíš, takový věci jsou potřeba. Užij si to a moc se neopij, jasný?“

„Ano, ano, budu hodná a zodpovědná, aby ses za mě nemusela stydět.“ Už už chtěla zamířit ke dveřím, ale její matka se zvedla a vykročila k ní.

„Pusu. Ale no tak, přece bys neodešla bez rozloučení. Vidíš, ani to nebolelo. A teď už běž, ať stihneš ten autobus,“ usmála se na ni.

Marika přikývla. Jakmile vyšla z domu, musela potlačit kratinký moment zaváhání, aby se neotočila a nevrátila zpátky do bezpečí svého pokoje, do své tiché samoty. Po cestě na metro se musela uklidňovat, že je to jen obava, jestli něco nezapomněla, a její neklid z cestování, nic víc. Doufala, že ten nepatřičný pocit brzy zmizí. Zároveň jí v mysli vytanuly momenty, kdy se takhle cítila naposledy. Za dosavadní život jich bylo nepřeberně, míhaly se před ní jako obrázky z polaroidu.

Cvak.

Na tělocviku pravidelně sedávala na lavičce, a pokud ji spolužačky náhodou vybraly do týmu, většinou ji zavolaly jako poslední. Když se vydala ke svému družstvu snažila se nebrat si osobně jejich zklamané tváře.

„Pokusím se ten míč odpálit správně,“ slibovala jim, nutila se k úsměvu.

„Spíš se mu vyhni, aby ho mohl odpálit někdo jinej, jo?“

Cvak.

„Podobný obraz s takovým motivem namalovala i Artemisia Gentileschi. Taky barokní umělkyně, bohužel méně známá než Caravaggio.“

Upřely se na ni oči z okolních lavic. Pozorovaly ji, jako by řekla něco sprostého, něco nemístného. Jak si jen dovoluješ vědět víc než my ostatní?

Po páteři jí přeběhlo nepříjemné mravenčení. Hlava jí bezděky poklesla mezi ramena. Žes raději nemlčela!

Cvak.

„Hele, Mariko, neofotila bys mi zápisky na dějepis? Na ten páteční test?“ zjevila se před ní usměvavá tvář jedné z jejích spolužaček. Adéla. Modré oči, hnědé vlasy, drobné pihy na nose, ďolíček ve tváři, který se jí prohluboval, kdykoliv jí rty jen nepatrně naznačily úsměv…

Srdce jí vynechalo úder.

„Ehm… No, a nechceš, že bych ti s tím pomohla?“

„Hm, no tak jo. Budu moct dneska po škole. Tak na hoďku.“

„Jasný, určitě, já… to taky můžu.“

Srdce se jí rozbušilo o něco rychleji. Adéla nejspíš její rozpaky vnímala jako znak nervozity.

Kdyby jen věděla, jak moc se Marika snažila dotknout jejích prstů, když jí vysvětlovala důvody Peloponéských válek.

A pak, když se vrátila domů, lehla si na postel a hodnou chvíli zírala do stropu.

Dříve fantazírovala o tom, jak si jí Patrik, který seděl o jednu lavici dál od ní, všimne. Už rok sbírala odvahu, aby se mu vyslovila, přestože od něj nikdy neslyšela vlídného slova.

Láska přece člověka změní, myslívala si naivně, vychovaná desítkami romantických filmů, které jí do hlavy znovu a znovu promítaly podobné bláboly.

Jenže najednou místo Patrika viděla Adélu.

Cvak.

Ticho, které se protahovalo téměř k nevydržení. Cíp mikiny, který žmoulala mezi prsty, aby uklidnila svůj neklidný tep. Snažila se mu dívat zpříma do tváře, jenže on jí uhýbal pohledem. Jako kdyby ji neviděl, nebo ji nechtěl vidět.

Neměla to na něj tak vybalit. Neměla mu říkat vůbec nic.

Cvak.

Dost už!

Co tam budeš dělat? Zase budeš sedět v koutě jako před týdnem na Mikešově oslavě. Kdo se s tebou bavil? Jenom Katka, co? Abys nebyla odstrčená. Sama.

Myslíš si, že teď to bude jiný?

Budou se s tebou bavit jen ze zdvořilosti. Kolik toho o těch lidech vůbec víš? Myslíš si, že kdyby šlo do tuhého, že by stáli při tobě? Co si to jen namlouváš…

Přinutila se ty myšlenky ze sebe setřást, přestože nitro se jí s každým krokem scvrkávalo. Tolik se bila sama se sebou o ten dobrý pocit, který měla ještě včera před spaním. Těšila se, že vypadne na víkend s partou pryč z města. Kdyby se jen podobných pocitů, návalů vzpomínek, které v ní vyvolávaly další a další pochybnosti, mohla zbavit, navždy je vymazat.

Aspoň tam bude Katka, kdyby bylo nejhůř.

Rozepla si kabát a stáhla si ho z ramen. Shodila batoh na zem a stiskla ho kotníky, aby při zatáčkách necestoval po podlaze. Udělala si pohodlí.

Někdo jí poklepal na rameno.

„No nazdárek!“

Překvapeně zvedla hlavu a spatřila usmívající se tvář Lukáše Dušana, který si vedle ní okamžitě přisedl. „Kdybych věděl, že pojedeš tímhle spojem, tak bych se s tebou domluvil na sraz. Měl jsem za to, že jedeš s Tomem.“

„Čauky,“ Marika se na něj přátelsky usmála. Přestože doufala v klidnou, ničím nerušenou hodinovou jízdu, kde by si mohla utřídit myšlenky, nakonec byla za takové rozptýlení ráda. „Takový byl plán. Ale nakonec berou Klárku, že prý má moc věcí a jídla a přítel jí onemocněl, takže by ji neodvezl.“

„Mezi náma, koho napadlo, že Klára nakoupí jídlo? To budou samý předražený eko-bio-kdovícoještě blafy. Radši bych lovil v lesích klackem a žral kořínky.“

„V tom ti nikdo bránit nebude, Důšo.“

„Ne, ale fakt. Čí to byl nápad?“

Pokrčila rameny. „Myslím, že se o to přihlásila sama.“

„To mě nepřekvapuje. Počkej, až zas vytáhne, jak nemusí nic dělat, protože přece nakoupila.“

„Takže vlastně udělala dost.“

„Jen se směj. Povíme si to, až bude sedět u stolu s nohama nahoře a kibicovat všechny okolo. Nejhorší na tom je, že jí nemůžeš nic říct, protože se hnedka urazí, a pak jí musíš pomalu odprosit na kolenou, aby ti odpustila,“ Lukáš si rozčileně povzdychl. „No, a jak se máš ty?“

Marika pobaveně potřásla hlavou. „Jde to. Nestěžuju si.“ Vážně to chceš vědět? Nebo jsi jen zdvořilý a nechceš vypadat jako pitomec?

Zarazila se, spěšně tu myšlenku setřásla. Klid. Ne všichni musí mít zaječí úmysly.

Přinutila se soustředit na Lukášův usměvavý obličej.

„Nic víc? Co nějaký peprný klepy?“

„Nic nemám.“

„Ale nekecej. Máme jedinečnou příležitost všechny pomluvit, než dorazíme k Tomovi na chatu.“

„Nebudu mít pak nic na večer.“

„To nevadí.“

„Tobě možná ne,“ ušklíbla se na něj. „Ale já si věčně připadám, že se v mém životě nic neděje. Pracuju, studuju, žiju. Nečekám děti, nedostala jsem nějaký velký stipendium, neplánuju se vdávat. Pořád nemám přítele.“

Cvak.

Anebo přítelkyni. Ale kdybych to řekla nahlas, díval by ses na mě divně? Dělal bys oplzlý vtipy jako Patrik, když jsem to řekla jemu? Anebo bys byl jako Adéla, která na mě od toho dne nepromluvila jediný slovo?

Cvak.

„Ani jsem nezdědila nějaký velký dědictví. A představ si, že ani všem netvrdím, jaký jsem chudák, že nic nestíhám. Nebo jak jsem se přestěhovala po třech měsících k příteli, kterýho sotva znám.“ Do posledních slov se jí vkradla obzvlášť silná dávka jízlivosti.

„No moment, to s tím stěhováním je pro mě novinka. Kdo se stěhuje ke komu?“

Marika protočila oči. „Stejně se to dřív nebo později dozvíš, Důšo.“

„No ták. O čem jiným bychom si měli povídat?“

Pravda. Vždyť my se pořádně ani neznáme. Kromě Toma a Katky, s kterými jsem chodila na střední, se s ostatními kamarádíme sotva rok. Skupina lidí, co se shodou okolností potkali skrz tábor a pak se začali scházet i v běžném životě, spojení nostalgií z dětských let a společnými zážitky. A k nim se přidali další známí a přátelé, přítelkyně a partneři. Někteří zmizeli a jiní zůstali. Z původní skupinky šesti lidí se najednou stala skupina dvanácti. Poměrně pevné jádro, které přese všechno vydrželo.

Marika si vybavila chvíli, kdy se s nimi seznámila na Katčiných narozeninách. Čerstvě potom, co nastoupila na vysokou, kde nikoho neznala a kde se nedokázala překonat a najít si nové známosti. Místo toho se chytila lidí, s kterými se kromě Katky nikdy příliš nebavila. A ti ji zatáhli do party, s kterou na výletech a akcích strávila celý předchozí rok. Zvláštní, jak se taková náhodná přátelství občas utvoří. Bylo jí mezi nimi dobře, přestože se s téměř s nikým kromě Katky a Toma nevídala mimo společné akce.

Kdysi si myslela, že si musí najít spřízněnou duši, nejlepší kamarádku nebo kamaráda, s kterým by sdílela první poslední. Pak už by přece nikoho jiného nepotřebovala. Oni dva proti celému světu. Jenže tak to úplně nefungovalo. Alespoň ne pro ni. Její téměř neexistující okruh přátel se díky nim značně rozšířil a každý z nich o ní věděl něco jiného. S Katkou řešila osobní život a školu, s Tomem by si dokázala hodiny povídat o hudbě a filmech, se Sárou sdílely vášnivé debaty o společenském dění. Její přátelé byli jako dílky skládačky, které tvořily důležitou část obrazu jejího života. Co na tom, že o ní všichni nevěděli první poslední? Brali jí takovou, jaká je, sama o sobě se stala dílkem do skládačky jejich party. Všichni stejně důležití. Všichni stejně zapadali do sebe.

Svým způsobem pro ni byli spřízněné duše, každý v něčem jiném. A to bylo víc, než si kdy mohla přát.

Cvak.

Určitě? S Patrikem sis taky myslela, že je to láska tvýho života. A jak to dopadlo, no? Myslíš, že tohle bude jiný?

Bude. Tohle je jiný, pomyslela si a setřásla novou vlnu pochybností.

Cvak.

Konečně se setkal s jejím pohledem. V očích ale nenalezla nic z toho, co hledala.

„Víš, ty seš moc fajn, Máří, ale… není tam ta jiskra. Ale… díky za info.“

Cvak.

Přestaň!

Usmála se na Lukáše, přestože se jí nitro ostře sevřelo. Musela se přinutit, aby se oprostila od nedávných vzpomínek, které jí doposud žily v mysli jako nenechavý plevel. „No dobře, ale nevím, jestli je to furt aktuální, jo? Třeba se to ještě změnilo.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Všechny barvy duhy.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.