Přeložil Jiří Lexa

THE WITNESS

Sandra Brown

By arrangement with Maria Carvainis Agency, Inc. and

P. & R. Permissions & Rights Ltd.

Translated from the English The Witness

Copyright © 1995 by Sandra Brown Management, Ltd.

First published in the United States of America by Warner Books Inc., New York.

All rights reserved

Translation © 2000 by Jiří Lexa

ISBN 978-80-249-4549-1

Mezi lidi svévolné mě nezařazuj,

mezi pachatele ničemností.

S bližním rozmlouvají o pokoji,

ale v srdci mají zlobu.

Žalm 28, verš 3

PROLOG

❦

Kojencova ústa sála z matčina prsu.

„Vypadá jako opravdu šťastné děťátko,“ poznamenala zdravotní sestra. „Spokojené nemluvně se vždycky pozná.“

Kendall se zmohla jen na chabý úsměv. Nedokázala ještě logicky uvažovat, natož rozmlouvat. Její mysl se stále vyrovnávala se skutečností, že s dítětem přežila nehodu.

Pouhý tenký žlutý závěs, který odděloval pohotovostní ordinaci traumatologie od chodby, skýtal pacientům jen minimální soukromí. Vedle bílých kovových skříní s obvazy, injekčními stříkačkami a dlahami se nalézala výlevka z nerezavějící oceli. Kendall seděla na vyšetřovacím stole uprostřed vymezeného prostoru a chovala v náruči dítě.

„Jak je starý?“ zeptala se sestra.

„Tři měsíce.“

„Teprve tři měsíce? Ten je velký!“

„Naštěstí kvete zdravím.“

„A jak se jmenuje?“

„Kevin.“

Zdravotní sestra se na něj usmála, načež v úžasu a obdivné hrůze zavrtěla hlavou. „Je zázrak, že jste vyvázli z vraku bez úrazu. Muselo to pro vás být příšerné, maminko. K zešílení, viďte?“

Nehoda se udála příliš rychle, než aby se jich mohl zmocnit strach. Auto najelo do koruny vyvráceného stromu prakticky dřív, než ho v hustém lijáku spatřili. Spolujezdkyně na předním sedadle stačila ještě varovně vykřiknout, řidič prudce strhl volant a dupl na brzdu, ale bylo pozdě.

Pneumatiky ztratily na mokré vozovce přilnavost, auto udělalo hodiny, vyletělo ze silnice a přeskočilo úzký násep, ochranný val se ukázal jako neúčinný. Ostatní zařídily fyzikální zákony. Kendall se vybavily zvuky, které provázely pád auta do hustě zarostlé strže. Větve stromů odíraly lak, odtrhávaly gumové boční ochranné lišty, vyrážely kryty nábojů kol. Okna se roztříštila. Podvozek deformovaly balvany a pařezy. Nikdo v autě kupodivu nevydal hlásku. Všechny umlčela rezignace.

Ačkoli nevyhnutelný závěrečný třesk očekávala, náraz vozu do statné borovice, která se jim postavila do cesty, byl strašlivý.

Setrvačnost způsobila, že zadní kola nadskočila. Vzápětí auto nemotorně dosedlo na zem, zadunělo to, jako když padne těžce raněný býk, a stejně tak předsmrtně zaryčelo, zachroptělo.

Díky bezpečnostním pásům a hlavové opěrce na zadním sedadle Kendall přežila. A i když vůz nebezpečně visel na strmém svahu, podařilo se jí vylézt z vraku s Kevinem v náručí.

„Havarovali jste v hrozné divočině,“ poznamenala zdravotní sestra. „Jak jste se vyškrábala z té příšerné rokle?“

Nebyla to hračka.

Věděla, že dostat se na silnici ji bude stát hodně sil, ale stejně fyzickou náročnost takového usilí podcenila. To, že musela zároveň chránit Kevina, obtíže násobilo.

Terén nic neusnadňoval, počasí bylo přímo nepřátelské. Zahnívající listí a bláto tvořily mazlavou směs. Z této nestejně hluboké vrstvy vyčuhovaly ostré kameny. Déšť hnaný prudkým větrem bičoval zemi téměř horizontálně, v okamžení promokla na kůži.

Svaly na rukou, na nohou a na zádech jí únavou a vypětím úpěly bolestí dřív, než překonala třetinu vzdálenosti. Tělo pokryly nesčetné rány – řezné, sečné, bodné, tržné – a modřiny. Doléhala na ni marnost a chtělo se jí všechno vzdát, strnout a usnout, vůle k životu v ní ochabovala.

Ale prazákladní instinkt byl silnější než pokušení složit zbraně, a tak pokračovala. Zachytávala se kořenů, větví a kamenů rukama a nohama, škrábala se nahoru, až se konečně dostala na silnici a vydala se hledat pomoc.

Téměř blouznila, když dešťovou clonu prořízly světlomety auta. Ulevilo se jí a zmohlo ji vyčerpání. Místo aby se rozběhla světlům vstříc, klesla u střední dělicí čáry úzké venkovské silnice na kolena a čekala, až se vozidlo přiblíží.

Zachránila ji upovídaná žena, která se vypravila na páteční večerní pobožnost. Odvezla Kendall k nejbližšímu domu a ohlásila nehodu příslušným orgánům. Kendall užasla, když se později dověděla, že od místa nehody ušla jen míli. Připadalo jí, že urazila desetinásobek.

Sanitkou ji a Kevina dopravili do nejbližší nemocnice, kde je podrobili důkladné prohlídce. Kevin vyvázl bez škrábnutí. V okamžiku, kdy se auto řítilo do strže, ho právě chovala. Kendall si ho spontánně přitiskla na prsa a předklonila se, bezpečnostní pásy ji zachytily a udržely. Ochránila ho vlastním tělem.

Četné řezné rány a škrábance byly bolestivé, ale povrchové. Z paží jí vyjímali střepinku po střepince zabodanou skelnou tříšť, což bylo zdlouhavé a ne moc příjemné, ale ve srovnání s tím, jak mohla trpět, celkem zanedbatelné. Rány jí pečlivě vydezinfikovali, odmítla jakýkoli prostředek na utišení bolesti, protože kojila.

Ostatně poté, co je zachránili a ošetřili, musela vymyslet, jak se vytratí. Pod vlivem sedativ by nedokázala jasně uvažovat. Na to, aby naplánovala další zmizení, potřebovala čistou hlavu.

„Mohl by vás teď navštívit zástupce šerifa?“

„Zástupce šerifa?“ zopakovala Kendall. Sestřina otázka ji vytrhla z přemítání.

„Čeká, aby s vámi pohovořil, od té doby, co vás přivezli. Musí s vámi všechno úředně probrat.“

„Ano, ovšem. Ať jde dál.“

Kevin dostal svou dávku mléka a nyní klidně spal. Kendall si přitáhla cípy nemocničního pláště, který jí poskytli poté, co ji svlékli z promočených, špinavých a zkrvavených šatů a osprchovali ji.

Na sestřinu výzvu prošel závěsem místní strážce zákona a pokývl na pozdrav. „Dobrý večer, vážená paní. Jak se daří?“ Zdvořile odložil klobouk a pátravě se na ni zadíval.

„Zdá se, že jsme dopadli dobře.“ Odkašlala si a o něco přesvědčivěji prohlásila: „Jsme v pořádku.“

„Podle mě jste měli velkou kliku, že jste to přežili celkem ve zdraví, madam.“

„Souhlasím.“

„Je jasné, jak se to seběhlo, přes silnici ležel strom, ten zavinil celý malér. Rozčísnul ho blesk a vyvrátila vichřice. Už pár dní se tu honí bouřka za bouřkou. Vypadá to, že snad nikdy nepřestane pršet. V kraji máme povodeň. Není divu, že Bingham zatopil a odnesl váš auťák.“

Havarované vozidlo dělilo od potoka zhruba deset yardů. Když se z vraku vysoukala, uvízla v bahně a fascinovaně, vyděšeně zírala na vodní tok. Kalná voda vystoupila vysoko z koryta, s hukotem se valila a unášela nejrůznější předměty. Hrnula se mezi stromy, které normálně lemovaly břehy potoka.

Otřásla se při pomyšlení, co je mohlo potkat, kdyby se auto odrazilo od borovice a dopadlo o několik yardů dál. S hrůzou sledovala, jak vůz pomalu klouže ze svahu, až ho pohltil běsnící potok.

Voda chvíli auto nadnášela, pak ho prudký proud strhl doprostřed toku a přední kapota se ponořila. V několika vteřinách zmizelo pod zpěněnou hladinou. Kromě zjizveného kmene borovice a hlubokých souběžných brázd vyrytých pneumatikami nezanechala nehoda v přírodě žádné stopy.

„Jako zázrakem jste vylezli z vraku a neutonuli, když šel ke dnu,“ řekl zástupce šerifa.

„Všem se to nepodařilo,“ opravila ho Kendall, hlas jí rozrušením zakolísal. „Vpředu seděla spolujezdkyně. Potopila se s autem.“

Při zmínce o smrtelném následku havárie rutinní výslech vybočil z běžných konvencí. Zástupce šerifa se zamračil. „Cože? Jaká spolujezdkyně?“

Jako by se na sebe dívala zvenčí, Kendall viděla, jak se jí krabatí tvář a nabírá k pláči, dostavila se opožděná reakce na prožité trauma. „Omluvte mě.“

Zdravotní sestra jí podala krabičku papírových kapesníků a položila jí ruku na rameno. „Neomlouvejte se, drahoušku. Počínala jste si úžasně statečně, jen do toho, vyplačte se podle libosti.“

„Nevěděl jsem, že v autě byl kromě vás, dítěte a řidiče ještě někdo jiný,“ řekl zástupce šerifa tiše s ohledem na její citové rozpoložení.

Kendall si osušila tvář a vysmrkala se. „Seděla vedle řidiče, a když auto strhl proud, byla už mrtvá. Pravděpodobně zemřela okamžitě při nárazu.“

Jakmile se přesvědčila, že se Kevinovi nic nestalo, a zjistila, že hladina potoka očividně stoupá, Kendall se s úzkostí a téměř s jistotou, co nalezne, přiblížila k přednímu sedadlu spolujezdce. Tato strana vozu utrpěla havárií nejvíc. Dveře se vmáčkly dovnitř a boční okno se vysypalo.

Kendall na první pohled poznala, že žena uvnitř je mrtvá. Její obličej, lícní kosti, čelist a vůbec hezkou tvář zpustošil náraz k nepoznání. Přístrojová deska a zdeformované části motoru jí pronikly do hrudníku. Hlava spočívala na opěrce v naprosto nepřirozené poloze.

Kendall nedbala kašovité krvavé směsi, protáhla se dovnitř a přitiskla prsty na ženin krk tam, kde tušila tepnu. Nenahmatala žádný puls.

„Pokusila jsem se zachránit ostatní,“ prohlásila, když popsala situaci. „Byla bych ji vytáhla, ale protože jsem věděla, že je mrtvá…“

„Za daných okolností jste splnila povinnost vrchovatě, milostivá. Zachránila jste živé. Nikdo vám nemůže vyčítat, jak jste se rozhodla.“ Pokývl hlavou směrem ke spícímu nemluvněti. „Udělala jste mnohem víc, než by po vás kdo mohl žádat. Jak se vám podařilo vyprostit řidiče?“

Jakmile zjistila, že spolujezdkyně nežije, položila Kendall Kevina na zem a přikryla mu tvářičku cípem deky. Ačkoli mu to neskýtalo žádné pohodlí, pro nejbližší chvíli byl v bezpečí. Vrávoravě obešla vůz. Řidičova hlava se opírala o volant. Kendall překonala hrůzu, oslovila ho jménem a stiskla mu rameno.

Vybavilo se jí, jak ji zcela ochromilo, když nato sebou tělo škublo a zvrátilo se na sedadlo. Vzápětí ucouvla, neboť se řidiči z koutků pootevřených úst vyřinula krev. Na pravém spánku mu zela hluboká řezná rána, jinak obličej nenesl stopy zranění. Oči měl zavřené, víčka se nezachvěla, přesto si nebyla jista, jestli je mrtvý. Natáhla se dovnitř a přiložila mu ruku na prsa.

Srdce bušilo.

Vtom se auto bez sebemenšího varovného signálu na nerovné půdě pohnulo, sunulo se po srázu a vleklo ji s sebou. Málem jí to vykloubilo paži stále zaklíněnou uvnitř.

Auto se zastavilo, ale nepřestalo se pohupovat, věděla, že je jen otázkou času, než ho pohltí vodní proud, který už olizoval pneumatiky. Rozmoklá půda pod tíhou auta povolovala. Nebyl čas, aby přemítala nad situací, pečlivě vážila možnosti a zabývala se tím, jak zoufale se potřebuje muže za volantem zbavit.

Z mnoha důvodů se ho bála a pohrdala jím. Ale nepřála mu smrt. Nic takového nechtěla. Život, jakýkoli život, stojí za záchranu.

A tak s přílivem adrenalinu rozhrabávala bahno a rvala houževnaté úponky rostlin, které jí bránily otevřít dveře na straně řidiče.

Nakonec se jí podařilo dveře vypáčit a trup se jí zhroutil do připravené náruče. Zkrvavená hlava jí spočinula na rameni. Pod bezvládnou vahou klesla na kolena.

Objala muže kolem prsou a snažila se vyprostit tělo tísněné volantem. Musela bojovat. Několikrát v kluzkém bahně ztratila rovnováhu a padla na záda. Ale pokaždé se postavila na nohy, co nejpevněji se zapřela a s vypětím veškerých sil táhla tělo z vraku. Sotva mužovy nohy sklouzly přes práh, nadlehčené auto se vymanilo ze svého míň než dočasného útočiště a svezlo se do potoka.

Kendall vylíčila události, osobní úvahy vynechala. Když domluvila, zástupce šerifa stál téměř v pozoru a zdálo se, že jí zasalutuje. „Vážená paní, zasloužíte si za statečnost medaili,“ prohlásil.

„O tom vážně pochybuju,“ zamumlala.

Vytáhl z náprsní kapsy u košile zápisník s drátěným spirálovitým hřbetem a propisku. „Jméno?“

Aby získala čas, předstírala, že nerozumí. „Prosím?“

„Jak se jmenujete?“

V malé nemocnici je laskavě přijali, aniž by z ní nejdřív ždímali údaje do úředních dotazníků a formulářů. S tak neformálním přístupem a péčí by se v nemocnici ve velkém městě určitě nesetkali. Na venkově v Georgii nahradil vášnivé sběratelství pojišťovacích karet soucit.

Nyní se však Kendall ocitla tváří v tvář neradostné skutečnosti a nebyla připravena jí čelit. Ještě se nerozhodla, co udělá, kolik toho prozradí, kam se odtud vydá.

Nehryzalo ji svědomí kvůli překrucování pravdy. Toho se dopouštěla odedávna. Po celý život. Mnohokrát. Rafinovaně a cílevědomě. Ale lhát policii považovala za vážné provinění. Tak daleko ještě nikdy nezašla.

Sklonila hlavu, třela si spánky a uvažovala, zda přece jen nepožádá o nějaké prášky, aby se zbavila bodavé bolesti hlavy. „Jak se jmenuju?“ zopakovala, hrála o čas, v duchu se modlila, aby ji osvítila spásná myšlenka. „Nechcete vědět, jak se jmenuje ta žena, která zahynula?“

„Nejdřív prosím vaše jméno.“

Zadržela dech a pak tiše pronesla: „Kendall.“

„Ká-é-en-dé-á-el-el?“ tázavě hláskoval, zatímco si zaznamenával jméno do zápisníku.

Přikývla.

„Výborně, paní Kendallová. Zesnulá se jmenovala stejně?“

„Ne, totiž Kendall…“

Než stačila vyvést zástupce šerifa z omylu, zaskřípěla ve vodicí liště nenaolejovaná kolečka, rozhrnul se závěs a vešel lékař, který měl pohotovost.

Kendall se zastavilo srdce. Zatajila dech a zeptala se: „Jak mu je?“

Lékař se zazubil. „Žije, díky vám.“

„Nabyl vědomí? Promluvil? Co vám řekl?“

„Nechcete ho sama navštívit?“

„Já… ano, ovšem.“

„Moment, doktore,“ zadržel ho zástupce šerifa.

„Musím dámě položit ještě pár otázek. To víte, na papírování se klade důraz,“ postěžoval si.

„Nepočká to? Je rozrušená a já jí nemůžu dát nic na uklidnění, protože kojí.“

Zástupce šerifa pohlédl na nemluvně, pak na Kendallinu hruď. Jeho obličej nabyl barvy zralého rajčete. „No, snad by se to dalo odložit. Ale musím dostát povinnostem.“

„To se rozumí,“ uznal lékař.

Zdravotní sestra převzala Kevina z Kendalliny náruče. Neprobudil se. „Uložím princátko do postýlky v dětském pokoji. Nebojte se o ně. Běžte klidně s panem doktorem.“

Zástupce šerifa si pohrával se střechou klobouku a přešlápl. „Počkám tady. A až budete hotová, madam, tedy až si to tam vyřídíte, tak…“

„Nedáte si zatím kávu?“ navrhl lékař vstřícně strážci zákona. Lékař byl mladý a počínal si poněkud neomaleně, Kendall připadal přehnaně sebevědomý. Pochybovala, že na jeho diplomu stačil oschnout inkoust, ale zjevně mu činilo potěšení prosazovat omezenou pravomoc. Ani se na zástupce šerifa neohlédl a vedl ji chodbou.

„Má frakturu tibie, laicky zlomeninu holenní kosti,“ vysvětloval. „Bohudík ne tříštivou ani otevřenou, takže nebylo třeba náročnějšího chirurgického zákroku, zpevnění šroubem a podobně. V tomto směru měl neobyčejné štěstí. Vzhledem k tomu, jak jste popsala vrak…“

„Kapota byla zmačkaná jako papírový vějíř. Divím se, že mu volant nerozdrtil hrudník.“

„Uvažujete správně. Obával jsem se zlomenin žeber, vnitřního krvácení, poškození orgánů, ale nic takového jsem neshledal. Jeho zdravotní stav se stabilizoval. To je dobrá zpráva. Špatná naproti tomu zní, že si pořádně nakřápl hlavu. Rentgen ukázal v jedné části lebky, zhruba tam, co začínají vlasy, naštípnutou kost, musel jsem mu sešít ránu, stehů je hodně. Momentálně nevypadá nejlíp, ale časem jizva zaroste vlasy. Jeho kráse to moc neublíží,“ řekl a usmál se na ni.

„Hodně krvácel.“

„Dali jsme mu transfuzi, abychom ho dostali z nejhoršího. Utrpěl těžký otřes mozku, ale po několika dnech klidu na lůžku se to spraví. Vzhledem k charakteru zlomeniny nohy se nejmíň měsíc neobejde bez berlí. Moc bohatý program ho nečeká, může leda polehávat, lenošit a uzdravovat se. A jsme tady.“ Nasměroval ji k pokoji. „Nabyl vědomí před několika minutami, takže bude ještě trochu mimo.“

Lékař před ní vstoupil do spoře osvětleného pokoje. Zaváhala na prahu a rozhlédla se po místnosti. Na jedné stěně visela ohavná reprodukce tuctového obrazu Nanebevzetí Ježíše Krista, na protější se skvěl plakát varující před nebezpečím AIDS. Pokoj se dvěma postelemi nabízel slušné soukromí, navíc byl obsazen jediným pacientem.

Jedna jeho noha vězela od kolena dolů v sádrovém obvazu a spočívala na polštáři. Měl na sobě nemocniční noční košili, která mu sahala jen do poloviny stehen. Noha byla silná a na bílém prostěradle vypadala opálená, nijak neladila s prostředím nemocnice.

Sestra mu právě měřila krevní tlak. Mračil se, černé obočí se krabatilo pod širokým gázovým obvazem, který kolem dokola obepínal jeho hlavu. Vlasy mu slepila zaschlá krev a dezinfekční roztok. Paže hyzdila strašná spousta pestrobarevných modřin. Rysy tváře mu změnily otoky, zhmožděniny a podlitiny, ale skoro každý by ho poznal podle charakteristicky svisle rozsedlé brady a výrazné křivky úst, z nichž nyní čouhal teploměr.

Lékař energicky přešel k čelu postele a přečetl si z pacientovy karty údaje o hodnotách krevního tlaku, které zapsala zdravotní sestra. „Vypadá to čím dál líp.“ Když mu sestra ukázala právě naměřenou tělesnou teplotu, souhlasně zamručel.

Ačkoli Kendall ještě zdráhavě postávala ve dveřích, okamžitě na ní spočinuly pacientovy oči. Ztrátou krve a bolestí zkalené a zapadlé se blýskaly v zastíněných důlcích. Ale chladnokrevný pohled si uchoval stejnou pronikavost jako předtím.

Když se mu poprvé podívala zpříma do očí, uvědomila si a ocenila, nakolik pozorně vnímají. Dokonce se jich i trochu bála. Dosud se toho nezbavila. Jako by měl tajuplnou, krajně znepokojující schopnost vidět jí až do ledví.

Prohlédl ji při prvním setkání. Lháře poznal na sto honů.

Doufala, že schopnost číst její myšlenky mu nyní poslouží k tomu, aby pochopil, že ho pro utrpěná zranění opravdu lituje. Nebýt jí, nehavarovali by. Řídil sice on, ale jeho bolest a trampoty zavinila ona. Když si to uvědomila, zmocnily se jí výčitky svědomí. Byla zřejmě poslední osobou, kterou by si přál vidět skloněnou nad jeho nemocniční postelí.

Zdravotní sestra špatně pochopila, proč váhá, usmála se na ni a pokynula jí, aby vstoupila. „Uklidnil se. Jen pojďte dál.“

Kendall potlačila obavy, vešla do pokoje a nejistě se na pacienta usmála. „Dobré ráno. Tak jak je?“

Chvíli ji bez mrknutí upřeně pozoroval. Konečně vzhlédl k lékaři, pak k sestře a opět se zadíval na

Kendall. „Kdo jste?“ otázal se slabým, zastřeným hlasem.

Lékař se sklonil k pacientovi. „Vy ji nepoznáváte?“

„Ne. Měl bych? Kde to jsem? A kdo vlastně jsem?“ Lékař užasle civěl na pacienta. Zdravotní sestra ohromeně znehybněla, hadičky od přístroje na měření tlaku se jí klátily v ruce. Kendall vypadala jako omráčená, ale vnitřně jí zmítaly emoce. Její mysl se postupně vyrovnávala s tímto náhlým zvratem a usilovně přemítala, jak by toho využila ve svůj prospěch. Lékař se vzpamatoval první. S hranou suverenitou, neodpovídající jeho chabému úsměvu, prohlásil:

„Zdá se, že pacient v důsledku otřesu mozku trpí amnézií. To se stává často. Určitě se jedná o dočasnou záležitost. Nijak se neznepokojujte. Za den dva se tomu zasmějete.“

Zadíval se na Kendall. „Teď jste naším jediným zdrojem informací. Odhalte nám – a jemu – jeho totožnost.“

Dlouho váhala, napětí se neúnosně protahovalo. Lékař a zdravotní sestra ji netrpělivě pozorovali. Muž v nemocniční posteli na její odpověď čekal s ostražitým zájmem. Podezřívavě mhouřil oči a Kendall s úžasem došlo, že si opravdu nic nepamatuje. Vůbec nic!

Dostalo se jí nečekaného požehnání, neuvěřitelně štědrého daru osudu. Bylo to až příliš skvělé, téměř všeřešící a zároveň odzbrojující, neboť ji to zastihlo zcela nepřipravenou. Ale jedno si uvědomovala bezpečně: Byla by blázen, kdyby se nechopila příležitosti všemi deseti.

S okázalým klidem pronesla: „Je to můj manžel.“

KAPITOLA PRVNÍ

❦

„Z moci propůjčené mi Všemohoucím Bohem a státem Jižní Karolína vás prohlašuji za manžele. Matthewe, nyní polib svou nevěstu.“

Matt Burnwood sevřel v náruči Kendall Deatonovou a svatební hosté zatleskali. Jelikož se polibek protahoval nad meze vzorné cudnosti, propukli ve smích. Matt ne a ne se odtrhnout.

„Musí počkat,“ zašeptala Kendall v zajetí jeho rtů.

„Mají smůlu.“

Matt se na ni v citovém pohnutí zadíval a pak se jako dobře vychovaný muž obrátil čelem k několika stovkám lidí, kteří se svátečně vyšňořeni účastnili této významné události.

„Dámy a pánové, dovolte, abych vám poprvé představil dosavadní snoubence jako manžele Burnwoodovy,“ obřadně zaintonoval pastor.

Kendall a Matt, zavěšeni do sebe, stanuli proti usmívajícím se hostům. Mattův otec seděl sám v první lavici. Vstal a rozpřáhl před Kendall paže.

„Vítám tě do naší rodiny,“ řekl a objal ji. „Tebe nám seslal sám Bůh. Potřebujeme osvěžit rod ženou. Kdyby žila Laurelann, zamilovala by si tě. Tak jako já, Kendall.“

Kendall políbila Gibba Burnwooda na zdravě červenou tvář. „Děkuju, Gibbe. Jsi moc hodný.“

Laurelann Burnwoodová zemřela, když byl Matt malý chlapec, ale Gibb i on o její smrti hovořili tak, jako by je opustila teprve nedávno. Vždycky dokonale upravený vdovec vysoké sportovní postavy a nakrátko zastřižených bílých vlasů působil impozantně. Mnoho vdov a rozvedených žen se o Gibba pokoušelo, ale jejich úsilí se míjelo účinkem. Prožil jedinou velkou, opravdovou lásku, říkával. Netoužil po jiné.

Matt ovinul jednou paží otcova široká ramena, druhou objal Kendall. „Potřebujeme se navzájem. Teď jsme úplná rodina.“

„Škoda že tu není babička,“ poznamenala smutně Kendall.

Matt se na ni soucitně usmál. „Doufám, že se zase bude cítit tak dobře, aby si troufla vydat se na cestu z Tennessee.“

„Je to pro ni moc náročné. Ale v duchu je určitě s námi.“

„Nesmíme se poddávat smutkům,“ pravil Gibb.

„Tihle lidé přišli jíst, pít a veselit se. Je to váš velký den. Užijte si ho.“

Gibb ve snaze zajistit, aby se na jejich svatbu vzpomínalo léta, nešetřil na výdajích. Kendall až zaskočila jeho velkorysá marnotratnost. Když přijala Mattovu nabídku k sňatku, navrhla, aby se obřad konal v nejužším rodinném kruhu, nejlépe v pastorově pracovně.

Gibb o tom nechtěl ani slyšet.

Odmítl tradici, podle níž svatbu financuje rodina nevěsty, a trval na tom, že ji vypraví sám. Kendall vznesla námitky, ale Gibb s odzbrojující převahou silné osobnosti vyvrátil veškeré její argumenty.

„Neměj mu to za zlé,“ domlouval jí Matt, když vyjádřila nelibost nad Gibbovými nákladnými plány.

„Táta chce uspořádat slávu, jakou Prosper ještě neviděl. A protože ty ani babička byste to finančně neunesly, ochotně všechno zaplatí. Jsem jeho jediný potomek. Pro něho je to jedinečná životní událost. Dopřejme mu to, jen ať se stará.“

Netrvalo dlouho a i Kendall podlehla všeobecnému vzrušení. Vybrala si svatební šaty, všechno ostatní řídil Gibb, nicméně před každým zásadnějším rozhodnutím se s ní uvážlivě radil.

Jeho důsledný smysl pro detail se vyplatil, rodinné sídlo s parkem působily velkolepě. Zaslíbili se s Mattem pod klenutou branou z gardénií, bělostných lilií a bílých růží. Obrovský stan skrýval bufet s nepřebernými lahůdkovými saláty a obloženými mísami a jídelnu, kde se podávaly hlavní chody, které uspokojily i nejnáročnější chutě.

Několikaposchoďový svatební dort, přímo fantastická plastika, vyrazil všem dech. Podávaly se rovněž ženichovy čokoládové dortíky s jahodami velkými skoro jako tenisové míče a zalitými v želé. Obří láhve šampaňského se chladily v kbelících s ledem, hosté jako by je chtěli vypít do poslední kapky.

Navzdory vší velkoleposti neztratila svatební hostina rodinný ráz. Děti si hrály ve stínu stromů. Poté co ženich s nevěstou zahájil tanec novomanželským sólem v rytmu valčíku, páry se nahrnuly na parket a jen málokdo odolal.

Byla to pohádková svatba se vším všudy. Včetně lidožravé obludy.

Kendall netušila, že ji obklopuje nebezpečí, a tudíž si neuměla představit, že by mohla být někdy šťastnější. Matt ji pevně tiskl k sobě a vířili na parketu. Vysoký a štíhlý novomanžel se pohyboval ve smokingu zcela samozřejmě. Byl neuvěřitelně hezký. Souměrný obličej jemných rysů a rovné vlasy mu propůjčovaly aristokratické vzezření loupeživého rytíře.

„Vyzařuje z tebe blazeovaná elegance. Jako z Gatsbyho,“ škádlila ho kdysi Kendall.

Ráda by s ním protančila celé hodiny, ale hosté se pustili do soubojů o taneček s nevěstou. Mezi nimi i soudce H. W. Fargo. Kendall v duchu zaúpěla, když ji Matt přenechal soudci, který na tanečním parketu neprojevoval o nic víc grácie než v soudní síni.

„Pochyboval jsem o vás,“ prohlásil soudce Fargo a smýkl s ní tak, že málem ztratila půdu pod nohama. „Když jsem se dověděl, že přijali na místo okresního veřejného obhájce ženu, pojal jsem vážnou obavu, že práci nezvládnete.“

„Opravdu?“ otázala se chladně.

Fargo nejenže byl příšerný tanečník a žalostný soudce, ale i zapřisáhlý zastánce nadřazenosti mužů. Když poprvé vstoupila do soudní síně, v níž zasedal, ani se nesnažil svou „vážnou obavu“ skrýt.

„Proč jste o mně pochyboval, pane soudce?“ zeptala se a usilovně se snažila dál příjemně usmívat.

„Město Prosper a celý okres jsou konzervativní,“ pravil přátelsky. „Dokonce se tím nesmírně pyšní. Zdejší obyvatelé si po generace počínají stejně. Měníme se pomalu a jsme neradi, když nás k tomu někdo nutí. Advokát v sukních je tu novinka.“

„Domníváte se, že ženy mají zůstat doma, vařit, uklízet a starat se o děti? A ne aspirovat na kariéru v náročné profesi?“

Nesouhlasně zafuněl. „Tak bych to neformuloval.“

„Pochopitelně, tak jistě ne.“

Tak otevřené prohlášení by ho připravilo o hlasy. Všechno, co pronášel na veřejnosti, podroboval autocenzuře. Soudce H. W. Fargo byl politik každým coulem. Kéž by byl stejně zdatným soudcem.

„Tvrdím jen, že Prosper je nezkažené maloměsto.

Problémy, které trápí velká města, tu nenajdete. Korupční tendence jsme vyhubili v zárodku. Máme v úmyslu – já a se mnou další představitelé veřejné správy – udržet v tomto směru laťku hodně vysoko.“

„Myslíte si, že sem zanesu sémě korupce, pane soudce?“

„Ne, naprosto ne.“

„Mým úkolem je poskytovat právní pomoc těm, kteří si nemohou dovolit zaplatit advokáta. Ústava zaručuje každému občanovi Spojených států právní ochranu.“

„Vím, co zaručuje ústava,“ řekl poněkud dotčeně Fargo.

Kendall se usmála, aby ulomila hrot svému mírně urážlivému poučení. „Občas si to musím sama připomínat. Dostávám se při práci do úzkého kontaktu se sociálními elementy, jejichž existence nás ani v nejmenším netěší. Jenže dokud budou zločinci, budou potřebovat, aby je někdo zastupoval před soudem. Ať je můj klient sebeodpornější kriminálník, obhajuju ho, jak nejlíp umím.“

„Nikdo nezpochybňuje vaše schopnosti. Navzdory tomu, jak jste se angažovala v té krajně nepříjemné záležitosti v Tennessee…“ Zarazil se a přesládle se usmál. „Ale proč se k tomu teď vracet…“

Ano, proč? Soudce připomněl její někdejší potíže záměrně. Kendall naštvalo, že ji považuje za natolik hloupou, aby uvěřila, že se jen tak zabreptl.

„Odvádíte znamenitou práci, opravdu znamenitou,“ lichotil jí. „Přiznávám, že ve své praxi jsem si na vás jako na ženu obhájkyni musel zvykat.“ Štěkavě se rozesmál. „Totiž, než jste se dostavila k přijímacímu pohovoru, domnívali jsme se, že se o místo uchází muž.“

„Moje jméno vás mohlo uvést v omyl.“ Předsednictvo prosperské okresní advokátní komory se rozhodlo zřídit funkci veřejného obhájce, aby ulevilo svým členům od zastupování chudáků. I když se do té doby v obhajobách nemajetných střídali, kauzy si vyžadovaly spoustu času a nekynula z nich žádná slušná odměna.

Předsednictvo ohromeně zíralo, když před ním stanula Kendall v kostýmku a na devíticentimetrových podpatcích namísto osoby v obleku a s vázankou. Curriculum vitae natolik zapůsobilo, že okamžitě odpověděli na její dopis a snad by ji přijali i naslepo. Pohovor měl být pouhou formalitou.

Namísto toho ji čekalo horké křeslo. Včas zjistila, že bude muset dobývat hradbu blahosklonné mužské nadřazenosti, a tak si sebepropagační výstup pečlivě nazkoušela. Zaměřila svou řeč na to, aby otupila jejich předsudky a pochybnosti, aniž by je urazila.

Moc o to místo stála. Měla odpovídající kvalifikaci, a protože na jeho získání závisela její budoucnost, rozehrála celý rejstřík své výmluvnosti.

Zjevně si vedla dobře, neboť práci získala. Jediná kaňka na profesionální dráze neovlivnila rozhodnutí přijímací komise zdaleka tolik jako její pohlaví. Možná se dokonce domnívali, že právě příslušnost ke slabší polovině lidstva se podílela na jejím selhání. Dopustila se sice chyby, ale lze jí odpustit, protože je koneckonců jen žena.

Kendall nezáleželo na tom, co si mysleli a proč dospěli ke kladnému rozhodnutí. Za osm měsíců působení v Prosperu prokázala své schopnosti. Usilovně pracovala, aby získala respekt u vrchnosti i veřejnosti. Vypálila skeptikům rybník.

I vydavatel místních novin, který po uveřejnění zprávy o jejím jmenování vznesl v redakčním úvodníku otázku, zda žena obstojí v tak náročné funkci, změnil stanovisko.

Nyní se k ní vydavatel novin zezadu přiblížil, ovinul paži kolem jejího pasu a políbil ji na šíji. „Okupujete nejhezčí děvče na parketu už dost dlouho, pane soudce.“

„Ženich nemůže mluvit jinak,“ uchichtl se Fargo.

„Dík, žes mě zachránil,“ povzdechla si Kendall, když s ní Matt odtančil stranou. Opřela si tvář o klopu smokingového saka a zavřela oči. „Úplně stačí, že s tím balíkem v taláru musím šermovat u soudu. Tančit s ním na vlastní svatbě vysoce přesahuje rámec mých povinností.“

„Buď milá,“ nabádal ji.

„Jak jinak. Byla jsem tak okouzlující, až se mi málem udělalo nevolno.“

„Soudce je možná protivný patron, ale je to tátův dávný přítel.“

Uznala Mattovo stanovisko. Kdyby záleželo jen na ní, nedopřála by soudci Fargovi zadostiučinění, že jí zkazil svatební den. Zvedla hlavu a usmála se na Matta. „Miluju tě. Kdy jsem ti to vlastně řekla naposled?“

„Dávno. Dobře před deseti minutami.“

Něžně se k sobě tulili, když je vyrušil břeskný hlas:

„Hohó, děti, tady člověk užije srandy kopec!“

Kendall se ohlédla. Vedle nich vytáčela twostep v náruči místního lékárníka její družička. Nesmělého, dobrovolně se upozaďujícího muže očividně ochromilo, že objímá tak vitální, bohatě obdařenou ženu.

„To jsem ráda, Ricki Sue,“ řekla Kendall. „Bavíš se?“

„To si piš.“

Vysoký natupírovaný účes Ricki Sue Robbové se natřásal v rytmu hudby. Tvář nad bleděmodrými šaty s hlubokým výstřihem se jí leskla potem. Pro Kendall nebylo snadné vybrat družičce šaty, které by podtrhly její půvaby. Na Ricki Sue na první pohled upoutala bledá až sinalá pokožka posetá rezavými pihami. Vlasy barvy čerstvé mrkvové šťávy, další velmi charakteristický rys, podrobovala Ricki Sue nejvynalézavějším, nejrafinovanějším úpravám. Její kadeřníci vytvářeli divy nejsmělejších architektonických parametrů.

Široká mezera mezi předními zuby neustále zela všem na odiv, neboť Ricki Sue se nikdy nepřestala usmívat. Plné rty zvýrazňovala ohnivě rudá rtěnka, což vzhledem k barvě vlasů nepůsobilo optimálně.

Hlasem jemným jako trubka vyhlašující budíček zavřeštěla: „Prozradila jsi mi, že tvůj manžílek je ďábelsky hezký, ale zatajila jsi mi, že je taky hříšně bohatý.“

Kendall cítila, že Matt se nesouhlasně zatvrzuje. Ricki Sue ho však nemínila urazit. Dokonce se domnívala, že mu složila poklonu. V Prosperu se ovšem ve slušné společnosti o osobním bohatství nedebatovalo. Aspoň ne nahlas.

Když Ricki Sue a omráčený lékárník odtančili z doslechu, Kendall řekla: „Měl bys učinit zdvořilostní gesto a požádat ji o tanec, Matte.“

Ušklíbl se. „Bojím se, že mě ušlape.“

„Prosím tě, Matte!“

„Lituju.“

„Neuděláš to? Včera při večeři před zkouškou na obřad jsem pochopila, že jsi k Ricki Sue pojal na první pohled averzi. Doufám, že si toho nevšimla, ale já rozhodně ano.“

„Není vůbec taková, jakou jsi mi ji popsala.“

„Víš, že je to moje nejlepší kamarádka. To by ti mělo stačit.“

Protože babičce zabránilo v účasti na svatbě chatrné zdraví, byla Ricki Sue jediným hostem z Kendalliny strany. Doufala, že když kvůli ničemu jinému, aspoň proto se Matt vynasnaží chovat se k ní srdečně a přátelsky. Ale Ricki Sue Matta i Gibba svou hlučností evidentně popuzovala. Vadil jim její nevázaný, oplzlý smích, který jako by vznikal v masivním poprsí.

„Připouštím, že Ricki Sue není vzorně vycepovaná jižanská dáma.“

Matta záměrně zdrženlivá charakteristika přiměla k úsměšku. „Je vulgární, Kendall. Ordinérní. Čekal jsem, že se ti bude podobat. Ušlechtilou ženskostí a krásou.“

„Má neobyčejně krásnou duši.“

Ricki Sue byla recepční u Bristol and Mathers, právnické firmy, v níž Kendall předtím působila. Když se seznámily, Kendall nedohlédla za její rusovlasou neomalenost.

Postupně však za křiklavým zevnějškem poznávala citlivou ženu, kterou si zamilovala. Ricki Sue se projevila jako skromný, praktický, tolerantní a důvěryhodný člověk. Důvěryhodný a spolehlivý.

„Určitě má i některé obdivuhodné stránky,“ připustil neochotně Matt. „A třeba nemůže za svoji tloušťku. Právě ta ovšem její nepříjemné rysy zvýrazňuje.“ Kendall sebou při zmínce o tloušťce trhla, stejně reagovala i na předchozí kritické výtky. Matt by měl šetřit hanlivými nálepkami.

„Kdybys jí dal sebemenší šanci…“

Položil jí prst na rty. „Budeme se na naší svatební hostině hádat přede všemi o něčem tak nepodstatném?“

Mohla namítnout, že Mattovu příkrost vůči své přítelkyni nepovažuje za nepodstatnou, ale jeho námitku, že pro hádku není vhodná chvíle, respektovala. Z téhož důvodu ostatně pomlčela o tom, že se dostavilo několik jeho přátel a přítelkyň, kteří ji nijak zvlášť nenadchli.

„Dobrá, příměří,“ souhlasila. „Kdybych se ovšem chtěla hádat, zaměřila bych se na všechny ty ženy, co mě tu probodávají očima. Kdyby pohled zabíjel, jsem dávno mrtvá.“

„Kde jsou?“ Rozhlížel se kolem dokola, jako by pátral po zhrzených dámách.

„Tobě o život neusilují,“ pobaveně zapředla a v žertu ho uchopila za klopy. „Ne že bych hořela zvědavostí, ale kolik srdcí jsi zlomil tím, že ses se mnou oženil?“

„Kdo by to počítal?“

„Vážně, Matte.“

„Vážně?“ Zatvářil se přemýšlivě. „Tak tedy vážně. Byl jsem v Prosperu jedním z mála svobodných mládenců mezi pubertou a senilitou. Pokud tu vidíš několik kyselých obličejů, hlavní důvod spočívá právě v tom. Četnost výskytu opravdu lidsky zralých svobodných mužů se tu blíží statistickým údajům o zásahu živých bytostí bleskem.“

Jeho štiplavost splnila účel – Kendall se rozesmála. „Pak mě nesmírně těší, že jsi vyčkal s uzavřením manželství, dokud jsem se neobjevila já.“

Přestal tančit, přitiskl ji k sobě, donutil ji zaklonit hlavu a přiblížil své rty nebezpečně blízko jejím.

„Mě taky.“

*  *  *

Nebylo snadné stát se nenápadnou ve svatebních šatech se závojem, ale o půl hodiny později se Kendall podařilo nepozorovaně vklouznout do domu.

Neoblíbila si Gibbovo sídlo, zvlášť ne rozlehlé místnosti se stěnami obloženými tmavým dřevem, které tvořily pouhé pozadí pro jeho lovecké a rybářské trofeje.

Kendalliným nechápavým očím připadaly ryby na ořechových deskách jedna žalostnější než druhá. Slepě zírající jelení, losí, kančí a jiné zvířecí hlavy v ní vzbuzovaly soucit a odpor zároveň. Když Kendall procházela salonem, ostražitě pohlédla na hlavu rozzuřeného divočáka, navěky přinuceného cenit kly.

Lov a rybaření Gibba živily. Jeho velký obchod s příslušnými potřebami se nalézal v Prosperu na hlavní třídě. Prosadil se v celé hornaté oblasti Blue

Ridge na severozápadě Jižní Karolíny a vytvořil si rozsáhlou stálou klientelu. Zákazníci cestovali mnoho mil, aby u něho utráceli peníze.

Rozuměl své věci. Nadějní lovci a rybáři si vážili jeho úsudku a ochotně vyčerpávali své kreditní karty na důmyslné vynálezy, náčiní a návnady, které jim doporučil k úspěšným pustošivým výpadům. Často se vraceli s úlovky či usmrcenou zvěří, vlekli mrtvoly do obchodu, aby se pochlubili, jak zdatně si počínali s puškou, pastí, rybářským prutem či navijákem.

Gibb nešetřil chválou a neskrblil dobrými radami. Lidé ho obdivovali jako na slovo vzatého odborníka. Ti, kteří se nestali jeho přáteli, po tom toužili.

Když došla ke koupelně, vyhrazené nyní v Gibbově domě ženám jako úpravna, dveře byly zavřené a zajištěné. Zlehka zaklepala.

„Hned vypadnu.“

„Ricki Sue?“

„To jsi ty, kotě?“

Ricki Sue otevřela dveře. Vlhkým ručníkem si otírala to, co čnělo z výstřihu. „Potím se jako prase. Pojď dál.“

Kendall si přidržela vlečku a závoj, vstoupila za Ricki Sue do malé koupelny a zavřela za sebou. Ačkoli uvnitř nebylo téměř k hnutí, uvítala, že pobude chvíli v klidu s přítelkyní.

„Jsi spokojená s ubytováním v motelu?“ Motely v okolí Prosperu byly příšerné. Kendall rezervovala Ricki Sue pokoj v nejlepším z nich, ale ani ten neskýtal žádný komfort.

„Už jsem spala hůř. A taky jsem v horších podmínkách šoustala,“ odpověděla a dvojrozměrná Ricki Sue v zrcadle mrkla na Kendall. „Když jsme se toho tak dotkly, je ten tvůj pěkný samec stejně dobrý, jak vypadá?“

„O tom, jak se s kým líbám, nemluvím,“ odvětila důrazně Kendall a vykouzlila koketně upejpavý úsměv.

„To sama sebe děsně šidíš, protože povídat si o tom je dost zábavný.“

Ricki Sue ve firmě Bristol and Mathers fascinovala společníky a kolegy líčením svých sexuálních dobrodružství. Každé ráno u automatu na kávu přidávala k nekonečnému seriálu svého života další epizodu. Některé se zdály až příliš přitažené za vlasy, aby se jim dalo věřit. Ale kupodivu všechny byly pravdivé.

„Bojím se o tebe, Ricki Sue. Promiskuita je nebezpečná.“

„Jsem opatrná. Vždycky jsem byla.“

„O tom nepochybuju, jenže…“

„Hele, kotě, nepoučuj. S tím, co mám, dělám to nejlepší, co můžu. Kdybys vypadala jako já, taky by ses snažila užít si s chlapama, co se dá.“ Rozhodila pažemi. „Neznám žádnýho, kterej by kvůli tomuhle exteriéru ztratil hlavu. A tak než mít každou chvíli zlomený srdce nebo věčně čekat v koutě a skončit jako zatrpklá stará panna, dávno jsem se rozhodla, že prostě zájemcům vyhovím. Dávám jim, co chtějí, a na to mám vážně talent. Když se zhasne a jsme nahatý, chlapům nezáleží na tom, jestli vypadáš jako princezna z pohádky nebo prase bradavičnatý, pokud pro ně máš vlahej futrál, do kterýho to můžou strčit. Potmě může bejt každá královnou, kotě.“

„To je smutná a zhoubná filozofie.“

„Mně vyhovuje.“

„Jak můžeš vědět, že jednoho dne do tvého života nevstoupí ten pravý?“

Ricki Sue se břeskně zasmála. „To spíš vyhraju v loterii.“ Nato zvážněla a zahloubala se nad sebou. „Abys mi dobře rozuměla. Vmžiku, bez váhání bych s tebou měnila. Chtěla bych mít manžela, kupu nezvedených dětí, zkrátka všechno jaksepatří. Ale nevypadá to, že se něco změní, a do tý doby si odmítám odpírat radovánky. Zapletu se s každým, komu se líbím, a užívám si, jak se dá. Vím, že si lidi za mými zády říkají: ‚Jak může chlapům dovolit, aby ji tak využívali?‘ Pravda je taková, že využívám já je. Protože bohužel…“ Odmlčela se a přehlédla Kendall od hlavy k patě s dobromyslnou závistí. „Bohužel všem ženám nebylo přáno stejně. Já vypadám jako mrož obarvenej mrkvovou šťávou, kdežto ty… jsi prostě taková, jaká jsi.“

„Díváš se na sebe přehnaně kriticky. Ostatně myslela jsem, že sis mě oblíbila pro intelekt,“ zažertovala Kendall.

„Teda, chytrá jsi až na půdu. Tak chytrá, že mě to fakt až děsí. Jsi charakter a máš víc odvahy než lidi, na který jsem narazila, a že jsem občas narazila na pěkně ostrý řízky.“

Přestala se usmívat a zamyšleně se zadívala na Kendall. „Těší mě, že jsi tu po všech stránkách uspěla. Uměla ses chopit šance. A těžíš z ní.“

„Do jisté míry ano,“ připustila Kendall. „Teď už mě nic netrápí. Uběhlo hodně vody. Kdyby se mělo všechno zhroutit, dávno by se to zhroutilo.“

„Nevím, nevím,“ zapochybovala Ricki Sue. „Stejně si myslím, že jsi úporná jako klíště, když se nevzdáváš a dál jdeš za svým. Kdybych mohla, rozmluvím ti to. Matt o tom ví?“

Kendall zavrtěla hlavou.

„Neměla by ses mu svěřit?“

„Proč?“

„Protože je tvůj manžel, to je snad jasný!“

„Právě. Změnilo by se tím snad něco na jeho vztahu ke mně?“

Ricki Sue se na chvíli zamyslela. „Co si o tom myslí tvoje babička?“

„Totéž co ty,“ připustila Kendall váhavě. „Naléhala na mě, abych se mu svěřila.“

Elvie Hancocková byla jediný předek, jehož Kendall poznala a pamatovala, neboť osiřela v pěti letech. Vychovávala Kendall pevnou, leč láskyplnou rukou. V tom podstatném s ní Kendall souhlasila. Věřila její intuici a oceňovala moudrost pokročilého věku.

Ale co se týče naprosté upřímnosti vůči Mattovi, jejich názory se lišily. Kendall byla přesvědčena, že zaujala nejsprávnější postoj. „Ty a babička mi v tomhle musíte věřit, Ricki Sue.“

„Dobře, kotě. Ale jestli ze skříně vykoukne kostlivec a kousne tě do prdelky, nestěžuj si, že jsem tě nevarovala.“

Kendall si představila doslovnou podobu obrazného vyjádření Ricki Sue, rozesmála se, sklonila se k ní a objala ji. „Chybíš mi tu. Slib mi, že mě budeš často navštěvovat.“

Ricki Sue složila ručník s větší péčí, než vyžadoval. „To není nejlepší nápad.“

Kendall se přestala smát. „Proč?“

„Protože tvůj manžel a jeho tatík mi dali jasně najevo, co si o mně myslí. Ne, neomlouvej se,“ dodala Ricki Sue spěšně, když viděla, že Kendall se chystá protestovat. „Prd mi záleží na tom, co o mně soudí. Na to, aby mě zajímaly jejich názory, mi až moc připomínají moje pokrytecký rodiče. Ach, do háje! Nemíním je nijak shazovat, já jen…“ Silně nalíčené oči prosily Kendall o porozumění. „Nechci působit žádné problémy.“

Kendall chápala, co se přítelkyně snaží vysvětlit, a tím víc s ní cítila a vážila si jí. „Ty a babička mi tu chybíte víc, než jsem předpokládala, Ricki Sue. Tennessee mi připadá hrozně daleko. Potřebuju přítelkyni.“

„Tak si ji najdi.“

„Pokoušela jsem se, ale marně. Zdejší ženy jsou zdvořilé, ale rezervované. Možná mi zazlívají, že jsem vtrhla do města a uloupila jim Matta. Nebo si udržují odstup kvůli mojí profesi. Zaměřily své životy na něco jiného než já. A tebe, moji nejlepší přítelkyni, stejně nikdo nedokáže nahradit. Tak mě prosím neodepisuj.“

„Pámbu ví, že tě neodepisuju. Nemám zas tak moc přátel. Vyrovnejme se s tím věcně.“ Položila Kendall ruce na ramena. „Kromě mě tě se Sheridanem a státem Tennessee spojuje už jen tvoje babička. Až umře, obrať se k tomu městu navždycky zády, Kendall. Odřízni všechna pouta, včetně mě. Nepokoušej svoje štěstí.“

Kendall zamyšleně přikývla, pochopila jádro rady Ricki Sue. „Babička nebude žít dlouho. Chtěla jsem, aby se sem ke mně přestěhovala, ale odmítla opustit domov. Bolí mě z odloučení srdce. Víš, co všechno pro mě znamená.“

„A naopak. Tolik tě miluje. Vždycky pro tebe chtěla to nejlepší. Když budeš šťastná, umře šťastná. Nic lepšího jí nemůžeš přát.“

Kendall věděla, že Ricki Sue má pravdu. Sevřelo se jí hrdlo. „Zastup mě u ní trochu, Ricki Sue.“

„Denně jí budu telefonovat a nejmíň dvakrát týdně ji navštívím, slibuju.“ Uchopila Kendall za ruku a stvrdila svá slova stiskem. „A teď bych se ráda vrátila do společnosti k tomu báječnýmu šampusu a žrádlu. Třeba dokonce zlákám lékárníka k dalšímu tanečku. Je roztomilý, nezdá se ti?“

„Je ženatý.“

„Opravdu? Takoví přímo šílí po vyhlášený milostný něze Ricki Sue.“ Přejela si rukou přes obrovitá ňadra.

„Že se nestydíš!“

„Promiň, ale tenhle výraz není v mým slovníku.“ Uchichtla se, odstrčila Kendall stranou a otevřela dveře. „Tak já mizím. I když bych radši zůstala a sledovala, jak si poradíš.“

„S čím?“

„Jak se ti podaří vyčurat se ve svatebních šatech.“

KAPITOLA DRUHÁ

❦

„Je to všechno, mladá paní?“

Otázka vytrhla Kendall ze snění za bílého dne, ze vzpomínek na svatbu. Ona událost se jí vybavovala do nejmenších podrobností, ale připadala jí nyní velmi vzdálená, jako by se to všechno přihodilo někomu jinému nebo v jiném životě.

„Všechno, děkuju,“ odpověděla pokladnímu. Navzdory nevlídnému počasí byla v supermarketu Wal-Mart spousta lidí. Ucpali uličky nákupními vozíky plnými nejrůznějšího zboží od kolečkových bruslí po kuželky.

„Sto čtyřicet dva, sedmdesát sedm. Budete platit hotově, šekem, kreditkou?“

„Hotově.“

Mladý muž si jí nijak zvlášť nevšímal. Byla jedním ze stovek zákazníků, jež obsluhoval. Kdyby se ho později vyptávali, neuměl by ji popsat, nevtiskla se mu do paměti. A ona si chtěla zachovat anonymitu.

Když včera ulehla ke spánku v nemocnici ve Stephensvillu, byla unavená jako nikdy v životě. Celé její tělo po nehodě bolestivě naříkalo. Křížová cesta ze strže ji poznamenala odřeninami a škrábanci, které s pokračující nocí pálily čím dál víc.

Ačkoli zoufale potřebovala vypnout a zapomenout, proležela celou noc, aniž usnula.

Kdo jste? A kdo vlastně jsem? To je můj manžel.

Slova se jí vracela v hlavě jakoby ozvěnou. Ležela a civěla upřeně do kazetového stropu, v duchu si ta slova opakovala a přemítala, jestli si tím, co řekla, prospěla, anebo se dopustila pošetilosti. Bylo ovšem pozdě vzít je zpátky, a i kdyby mohla, neudělala by to.

Ztratil paměť jen dočasně. Takže dokud on vězí v nevědomém zapomnění, ona musí provést většinu toho, co je nezbytné. Doufala, že získala čas, aby ochránila sebe a Kevina. Ostatně ochránit Kevina bylo od počátku jejím nejpřednějším cílem. Kvůli nemluvněti by se odvážila i velmi riskantních kroků.

Ztropil dost velkou scénu, když ho informovali, že trpí amnézií. Uzdravení si vyžádá klid a dokonalé uvolnění, sdělil mu lékař. Ať prý se tím jinak netrápí, neboť si musí léčit i zraněnou nohu, proč by si tedy, byť nečekaně a vynuceně, neudělal prázdniny? Čím víc bude tlačit na to, aby se mu vrátila paměť, tím spíš mu bude unikat. Mysl se pod nátlakem tvrdošíjně vzpírá. Především se musí uklidnit.

Ale neuklidnil se, ani když Kendall na lékařův návrh přinesla do jeho pokoje Kevina. Pohled na dítě ho naopak rozrušil natolik, že zdravotní sestra musela Kevina zase odnést.

Lékař, mnohem krotší než zpočátku, se pokoušel Kendall povzbudit. „Doporučuju, abychom ho dál neznepokojovali a nechali ho přes noc odpočívat. Amnézie je ošidná. Až se zítra ráno probudí, pravděpodobně si vzpomene na všechno.“

Sotva se rozednilo, oblékla si stejnokroj, který jí půjčila jedna z ošetřovatelek, a s úzkostí se vrátila do jeho pokoje. Paměť se mu přes noc nevrátila.

Když vstoupila, vylekal se a přikryl se do pasu.

Zdravotní sestra ho právě na lůžku omývala a to ho očividně uvádělo do rozpaků. Ihned sbalila hygienické potřeby a nechala je o samotě.

Kendall zaprotestovala. „Ranní mytí by tě osvěžilo.“

„Možná. Jenže takhle se mi to nelíbí.“

„Nadarmo se neříká, že muži jsou hrozní pacienti.“ Počastovala ho úsměvem a přistoupila blíž. „Co můžu udělat, aby ses cítil líp?“

„Nic mi nechybí. Jste v pořádku? Vy a dítě?“

„Kevin a já jsme jako zázrakem vyvázli bez zranění.“

Přikývl. „To je dobře.“

Kendall zaznamenala, že i tato kratičká konverzace ho namáhá. „Musím zařídit pár věcí, ale jestli budeš něco potřebovat, klidně zavolej sestru. Zdá se, že se starají o pacienty zodpovědně.“

Opět přikývl, tentokrát beze slova.

Vykročila ke dveřím, ale zaváhala, otočila se, sklonila se k němu a políbila ho na čelo. Oči, v tu chvíli zavřené, se prudce otevřely. Jeho pohled způsobil, že Kendall sotva zřetelně zašeptala: „Hezky si odpočiň. Já zase přijdu.“

Spěšně vyšla z pokoje. Nato vyhledala zdravotní sestru a řekla: „Potřebuju si něco vyřídit. Můžu si odtud objednat taxi?“

Sestra se rozesmála a zacinkala v ruce klíčky od auta. „V tomhle městečku zapomeňte na to, že byste rychle sehnala taxíka, milá zlatá. Do konce mojí služby, tedy do tří hodin, je vám moje auto k dispozici. Půjčte si i můj kabát.“

„Mockrát děkuju.“ Uvítala nečekanou štědrost.

„Kevin potřebuje pár základních věcí a já nemůžu pořád chodit ve stejnokroji ošetřovatelky. Musím se vydat na menší nákup.“

Sestra jí vysvětlila, kde najde Wal-Mart, pak váhavě dodala: „Promiňte moji zvědavost, drahoušku.

Když vidím, jak jste dopadli, že se vám s autem utopily i doklady, dovolte, abych se zeptala, jak jste na tom s penězi?“

„Naštěstí jsem si nějaké peníze strčila do kapsy na zip u bundy,“ řekla sestře. Ta užasla nad množstvím peněz, které jí Kendall ukázala. Rozhodně to bylo víc, než kolik u sebe člověk nosí na běžné výdaje. V předtuše katastrofy Kendall usilovně šetřila. Teď z toho budou muset s Kevinem delší čas žít. „Jsou ještě mokré, ale použitelné. Koupím Kevinovi a sobě to nejnutnější a najdu nám nějaké ubytování.“

„V tomhle Zapadákově máme jediný ošuntělý motel. Škoda peněz. Dokud tu budete potřebovat složit někde hlavu, můžete zůstat v nemocnici.“

„Jste moc hodná.“

„To nestojí za řeč. Stejně, než se vašemu manželovi vrátí paměť, budete mu chtít být nablízku ve dne v noci.“ Stiskla Kendall povzbudivě paži. „Musíte si sama poradit se spoustou věcí. Nemáte někoho, koho byste povolala na pomoc? Z rodiny, z příbuzenstva?“

„Ne. Nejsme velká rodina. Abych nezapomněla, děkuju vám a vůbec všem v nemocnici, že jste manželovi neřekli o smrtelných následcích havárie. Je celý zmatený a otřesený. Proč mu přitěžovat.“

I zástupce šerifa souhlasil, že informovat člověka trpícího amnézií o takových skutečnostech momentálně není vhodné. Dostavil se do nemocnice znovu ráno, aby vyrozuměl Kendall o tom, jak je to s autem. Nasadili na pátrání potápěče, ale nedokázali vrak lokalizovat. Patrně ho proud odplavil od místa nehody.

S lítostí potřásl hlavou a pravil, že se mohou leda dohadovat, kdy a kde vrak objeví. „Bingham protéká většinou úplnou divočinou. Půda je navíc rozbahněná, nedostaneme se tam s těžkou technikou. Podle všeho hned tak nepřestane pršet, do dalšího pátrání se budeme moct pustit až za několik dní.“

Za několik dní.

Jejich totožnost nelze nijak prokázat. Po nějaký čas bude vrak automobilu a všechno, co je uvnitř, nedostupné. Nikdo ze známých neví, kam se poděli. On trpí amnézií. Získala čas.

Když si zachová chladnou hlavu a bude si počínat velmi chytře, unikne a získá slušný náskok. Jestli neuspěje, důsledky budou strašlivé. Ale kdy ji odradilo pomyšlení na důsledky od činu, když situace čin vyžadovala? Když se vydala do Prosperu, zoufala si.

A ještě víc si zoufala, když odtud prchala.

„Mladá paní?“

Kendall sebou trhla a zpozorněla. „Promiňte. Co jste říkal?“

„Ještě nějaké přání?“ Pokladní ve velkoprodejně se na ni zmateně díval. Upoutat jeho pozornost ve stejnokroji ošetřovatelky nesoustředěností a celkovou dezorientovaností bylo to poslední, co si přála.

„Nene. Děkuju.“

Popadla nákup, prošla turniketem kolem kontroly a zamířila k východu, který téměř ucpali zákazníci, jimž se nechtělo ven do deště.

Kendall nezaváhala. Stáhla hlavu mezi ramena a vyrazila. Zajela s vypůjčeným autem k nejbližší čerpací stanici a koupila místní noviny. Rychle je prolétla a přešla ke zdi budovy, na níž se nalézal telefonní automat.

„Haló? Volám ohledně vašeho inzerátu v novinách.

Je to auto ještě na prodej?“

„Takže jeho fyzická zranění nejsou vážná?“

„Zlomená pravá holenní kost a naprasklá lebka. To je všechno.“

Kendall si vyčíhala lékaře na nemocniční chodbě. Kráčel v civilním obleku a zřejmě na sebe vyplácal spoustu kolínské, aby překryl zápach dezinfekce.

Očividně po službě pospíchal, jistě měl na sobotní večer nějaký program, ale Kendall mu položila otázku, na niž musel odpovědět. Prosebně na něho upírala oči a dožadovala se dalších informací. Nepříliš zdvořile si povzdechl.

„Jedno ani druhé zranění není rozhodně prkotina, ale nejsou zase katastrofální. Fixovaná noha se manželovi uzdraví zhruba za šest týdnů. Už dneska jsme ho přinutili vstát a chodit o berlích. Sprint by sice nevyhrál, ale může se pohybovat. Za týden, možná za deset dnů mu vyjmeme stehy. Nějaký čas bude vystavovat na odiv svůj skalp a jizvy, ale nebude to nic přízračného, všechno zaroste. Bude zase fešák.“

„To jste už říkal,“ připomněla mu Kendall a nevšímala si jeho prohnaného úsměvu. „Největší starosti mi dělá ta amnézie.“

„Po takovém nárazu do hlavy to není nic mimořádného.“

„Jenže obvykle vypadne člověku z paměti jen pár minut před otřesem a události, které bezprostředně následovaly, ne?“

„Obvykle není výraz, který patří do medicíny.“

„Ale dočista ztratit paměť je přece jen vzácnější.“

„To ano,“ připustil úsečně.

Odpoledne studovala v malé nemocniční knihovně literaturu o amnézii a jejích podobách. To, co se dočetla, souhlasilo s doktorovým tvrzením. Přesto ji to stále neuspokojovalo. Musí se připravit na jakoukoli eventualitu, byť sebenepravděpodobnější.

„Co anterográdní amnézie?“

„Nepřivolávejte problémy.“

„Zasvěťte mě trochu.“

Zkřížil ruce na prsou a zaujal pózu „nechme toho“. Kendall si nevšímala jeho netrpělivosti a pokračovala. „Podle toho, co vím o anterográdní amnézii, pokud by jí manžel trpěl, nebyl by nyní schopen ukládat do paměti informace. Takže i kdyby se vyléčil a vybavilo se mu všechno, co se událo před nehodou, nevěděl by nic o tom, co se dělo v době mezi úrazem spojeným se ztrátou paměti a uzdravením. Vzpomněl by si na všechno ostatní, ale na nic z tohoto mezidobí.“

„V podstatě máte pravdu. Ale jak říkám, netrapte se předčasně. Podle mě se nic takového nestane.“

„Ale může se stát.“

„Může. Přesto se na to dívejte z té lepší stránky.“

„Musel by se pak znovu praštit do hlavy, aby se mu vrátila paměť?“

„To se děje jen ve filmech,“ ironicky zažertoval.

„Většinou to nebývá zdaleka tak dramatické. Paměť se mu může vracet postupně a delší dobu. Anebo se prodere naráz.“

„Pokud neztratil paměť navždycky.“

„To je velmi nepravděpodobné. Pokud by ji sám váš manžel nechtěl vyzmizíkovat.“ Tázavě povytáhl obočí. Kendall ignorovala jeho špatně skrývanou zvědavost, záměrně mu dala možnost rozhovořit se a on neodolal příležitosti.

„Totiž, jeho podvědomí může využít poranění hlavy jako platnou omluvenku k tomu, aby zapomněl něco, co si nechce pamatovat, s čím se obtížně vyrovnává a třeba by se nikdy nevyrovnal.“ Pronikavě se na ni zadíval. „Existuje nějaký důvod, proč by podvědomě toužil, aby ho ochránila amnézie?“

„Vy provozujete praxi i jako psycholog?“ Její hlas klamal příjemným tónem, oči prozrazovaly, proč otázku položila. Zrudl pobouřením. „Což mě přivádí k dalšímu dotazu,“ řekla dřív, než se stačil ohradit. „Neměli bychom se poradit se specialistou? Například s neurologem z větší nemocnice?“

„To jsem už udělal.“

„Ano?“ Trochu ji zaskočil.

„Telefonoval jsem do nemocnice v Atlantě,“ vysvětloval lékař. „Spojil jsem se s primářem neurologie, odfaxoval jsem mu chorobopis vašeho manžela, popsal jeho stav a reflexy. Sdělil jsem mu, že ho nepostihlo krvácení do mozku. A že se na pacientovi neprojevují známky ochrnutí nebo znecitlivění končetin, vady řeči, poruchy vidění a mentální nedostatečnost – žádné příznaky, které by signalizovaly závažné poškození mozku.“ Spěl k samolibému finále. „Neurolog prohlásil, že – laicky řečeno – pacient se prostě praštil do hlavy a tím vyhodil pojistkovou skříň své paměti. Jeho prognóza se doslova shoduje s mojí.“

Kendall se ulevilo. Hodlala využít jeho amnézie ve svůj prospěch, ale nepřála mu trvalé poškození mozku. Kdy se mu vrátí paměť, zůstává velkou otázkou.

Může se tak stát každou chvíli stejně jako za rok. Kolik má času?

Musí vycházet z toho, že ne neomezeně, a jednat podle toho.

Usmála se na lékaře. „Děkuju, že jste mi věnoval tolik času a zodpověděl moje otázky. Odpusťte, že jsem vás zdržela. Jdete se dneska někam pobavit?“

Teď když věděla, co potřebovala, chtěla odvést jeho pozornost jinam. Nejlépe tím, že polechtá jeho ego a učiní ho hlavním tématem závěru rozhovoru. Často využívala této taktiky před porotou, aby odvrátila pozornost od důkazů, které mohly poškodit jejího klienta.

„Povečeřím a zatančím si U jelena,“ odpověděl.

„To zní zajímavě. Nebudu vás dál zdržovat.“ Popřál jí dobrou noc a zamířil k hlavnímu východu. Kendall počkala, až zmizí z dohledu, načež vklouzla do pacientova pokoje. Hned za dveřmi zaváhala.

Tlumené světlo noční lampičky usměrňovalo stínidlo na stropě, mužova tvář tonula v přítmí. Nerozeznala, jestli má otevřené oči, takže se lekla, když promluvil.

„Jsem vzhůru a rád bych si s tebou pohovořil.“

KAPITOLA TŘETÍ

❦

Když se blížila k jeho posteli, podrážky nových plátěnek povrzávaly na linoleu. Ležel zcela klidně, mlčky a ostražitě ji sledoval očima.

„Myslela jsem, že spíš,“ řekla. „Kevin usnul, tak mě napadlo, že využiju volnou chvíli a podívám se na tebe. Prý jsi povečeřel měkkou, kašovitou stravu. Chuť k jídlu je dobré znamení.“ Upažila a předvedla elegantní piruetu. „Jak se ti líbí moje nové oblečení? Senzace, viď? Poslední výkřik módy.“

Protože na její švitoření neodpověděl, svěsila paže a přestala se strojeně usmívat. Na jeho místě by ji taky štvalo, kdyby ji někdo uklidňoval banalitami a trapnými žerty. Trpěl bolestmi, styděl se za svou závislost a bezmocnost. Pravděpodobně se i trochu bál – bál se, že se mu nikdy nevrátí paměť, a bál se i toho, co se o sobě třeba dozví, pokud se mu vrátí.

„Je mi líto, co se ti stalo,“ řekla upřímně. „Musí být děsné, když si člověk nevybaví, kdo a odkud je, co dělal, kam se chystal, co ke komu cítil a na co myslel.“ Odmlčela se, aby podtrhla pointu. „Ale všechno se spraví.“

Zvedl ruku k čelu, přitiskl palec k jednomu a prostředníček ke druhému spánku, jako by chtěl z lebky vymáčknout myšlenku. „Zaboha na nic si nevzpomenu. Na nic.“ Svěsil ruku a smutně se na ni zadíval.

„Kde vlastně jsme?“

„V městě Stephensville. Ve státě Georgia.“ Zopakoval jména, jako by se jimi pokoušel něco vy-

dolovat z paměti. „Žijeme v Georgii?“

Zavrtěla hlavou. „Cestovali jsme do Jižní Karolíny.“

„Řídil jsem,“ řekl. „Abych zabránil kolizi s vyvráceným stromem, který zablokoval silnici, musel jsem bleskově zareagovat. Silnice byla kluzká. Dostali jsme smyk, auto se zřítilo do hluboké strže, narazilo do stromu a svezlo se k rozvodněné řece.“

Kendall vyschlo v ústech. „Tohle všechno si pamatuješ?“

„Ne, nic si nepamatuju. Fakta mi sdělil šerif.“

„Šerif?“

Bystře v jejím tónu zaslechl, že se vyplašila, a zmateně se na ni zadíval. „Máš pravdu. Zástupce šerifa. Dneska mě navštívil, představil se a položil mi pár otázek.“

„Proč?“

„Asi ho zajímaly odpovědi.“

„Všechno jsem mu vylíčila já.“

Mlčel, dlouho ji zamyšleně pozoroval, načež tiše pronesl: „Zřejmě si myslel, že lžeš.“

„Nelhala jsem!“

„Kristepane!“ Zkřivil tvář bolestí a přiložil si ruku k čelu.

Kendall se okamžitě kála. „Promiň, nechtěla jsem křičet. Bolí tě něco? Mám zavolat sestru?“

„Ne.“ Zavřel oči a zhluboka si povzdechl. „To nic.“ S provinilým pocitem, že spontánně a nepatřičně vybuchla, se Kendall pokusila o nápravu a naplnila sklenici vodou z orosené plastikové karafy. Opatrně vsunula ruku pod polštář a jemně mu nadzdvihla hlavu. Přidržovala mu sklenici u úst a on několikrát nasál brčkem. „Stačí?“ zeptala se, když si položil hlavu.

Přikývl. Něžně mu uložila hlavu a postavila sklenici na pojízdný noční stolek. „Díky.“ Zavzdychal.

„Svinsky mě bolí hlava.“

„Za den za dva to přestane.“

„Jistě.“ Neznělo to moc přesvědčeně.

„Vím, že trpíš bolestí, ale buď rád, že sis vážně nepoškodil mozek. Doktor konzultoval tvůj stav s neurologem v Atlantě.“

„Zaslechl jsem, jak o tom mluvíte.“

„Mělo by tě to uklidnit. Paměť se ti může každou chvíli vrátit.“

„Anebo si dá pěkně na čas. Což by ti asi vyhovovalo.“

Takovou poznámku nečekala, zarazila se. „Nevím proč… Jak to myslíš?“

„Nebyla bys snad radši, kdyby se mi vrátila paměť později?“

„Proč?“

„To přesně nevím.“

Kendall usoudila, že bude lépe pomlčet.

Pokývl směrem k chodbě, kde před chvílí debatovala o jeho zdravotním stavu s lékařem. „Přečetla sis o amnézii, co se dalo. Zjevně jsi pochopila základy a ujasnila si možnosti. Zajímalo by mě proč.“

„Chtěla jsem se poučit, co tě – co nás čeká. Není to přirozené?“

„Nevím. Ty to považuješ za přirozené?“

„Ano, ovšem. Vždycky jsem chtěla vědět, jak jsem na tom. Abych se připravila na nejhorší a nic mě nevyvedlo z míry. Snad to souvisí s tím, že jsem brzy osiřela. Nikdy jsem se nezbavila strachu z toho, že mě něco zaskočí.“

Uvědomila si, že se moc rozpovídala, a zmlkla.

„Proč ses zarazila?“ zeptal se. „Právě to začalo být zajímavé.“

„Nechci tě unavovat podrobnostmi.“ Usmála se s nadějí, že to přijme jako žertovný závěr debaty. „Bolí tě noha?“

„Ani ne. Je to hrozná otrava. Rána a odřeniny bolí mnohem víc.“

Pravá paže mu bezvládně spočívala v klíně. Čouhala z krátkého rukávu široké nemocniční košile a byla poseta rudofialovými skvrnami od zápěstí po biceps.

„Tohle vypadá zvlášť bolestivě.“ Dotkla se temné podlitiny a jemně položila ruku na jeho svalnatou paži. Učinila tak naprosto spontánně. Upřel oči na její levičku. Civěl na snubní prsten na jejím prostředníčku a jeho pohled způsobil, že ještě intenzivněji vnímala horkost, kterou snímala konečky prstů z jeho pokožky. Neměla by se ho dotýkat. Rozhodně by se neměla poddávat pocitům. Přesto nedokázala ruku odtáhnout. Mírně natočil hlavu a vzhlédl k ní. Ticho by se dalo krájet, když pečlivě, metodicky studoval její rysy. Kalné oči se vpíjely do její tváře, Kendall připadalo, že poutá jeho pozornost nesmírně dlouho, a zadržovala dech. Sledoval její zlatohnědé, přirozeně zvlněné vlasy od kořínků po ramena.

Se srdcem v krku se zeptala: „Žádná jiskřička poznání?“

Zadíval se jí zpříma do očí a Kendall se v duchu ptala, jestli se mu nepřipomněly zvláštním šedým odstínem, který většinu lidí upoutal a svědky v soudní síni vyváděl z konceptu. Když soustředil pohled na její ústa, v žaludku ji šimralo, jako by jela rychlovýtahem. Zároveň si připadala, jako by ji přistihl při něčem zakázaném.

Pokusila se odtáhnout ruku, ale rychle po ní sáhl a pevně ji stiskl. Otáčel úzkým zlatým kroužkem na jejím prstě. „To není kdovíjak honosný snubní prsten.“ Opravdu nebyl. Koupila ho před několika hodinami ve Wal-Martu. „Přála jsem si takový.“

„Nemohl jsem si dovolit koupit ti lepší?“

„Peníze nerozhodovaly.“

Dál otáčel prstenem. „Nepamatuju si, že bych ti ho kdy navlékl.“ Zadíval se jí do obličeje. „Nepamatuju si tě. Vážně jsme se vzali?“

Přinutila se k neupřímnému smíchu. „V něčem takovém se nemýlím.“

„Ne, ale můžeš lhát.“

Píchlo ji u srdce. Byť ho postihla amnézie, zachoval si schopnost vidět jí do hloubi duše. „Proč bych v tomhle lhala?“

„Nevím. Proč asi?“

„Nebuď směšný.“ Znovu se pokusila odtáhnout ruku, ale zadržel ji s překvapivou silou.

„Nějak to nemůžu zbaštit.“

„Co?“

„Tebe. Dítě. Zkrátka všechno.“ Znělo to podrážděně.

„Proč o mně pochybuješ?“

„Protože si tě nepamatuju.“

„Nemůžeš si nic pamatovat!“

„Na některé záležitosti člověk nezapomíná,“ řekl zvýšeným hlasem. „Vsadil bych se, že spát s tebou patří mezi to nezapomenutelné.“

Náhle se jim nad hlavami rozsvítilo hlavní osvětlovací těleso a téměř je oslepilo.

„Něco není v pořádku?“

„Zhasněte, zatraceně!“ rozkřikl se. Zastínil si rukou oči před ostrým modrobílým světlem.

„Zhasněte!“ přikázala Kendall zdravotní sestře.

„Copak nechápete, že ho světlo bodá do očí a rozbolí ho ještě víc hlava?“

Zdravotní sestra zhasla. Chvíli bylo ticho. Kendall ještě zněla v hlavě jeho poslední slova. Konečně, neschopna podívat se mu do očí, řekla sestře: „Promiňte, že jsem na vás vyjela. A taky že jsem rozčílila pacienta. Ta ztráta paměti nás oba denervuje.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Svědkyně.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.