Kluci ze hřbitova

Aiden Thomas

CEMETERY BOYS

Copyright © 2020 by Aiden Thomas

Published by arrangement with Swoon Reads,

an imprint of Feiwel & Friends

and Macmillan Publishing Group, LLC.

All rights reserved

Translation © Kateřina Stupková, 2022

ISBN 978-80-242-7927-5

No me llores,

Netruchlete pro mě,

porque si lloras

protože když pro mě pláčete,

yo peno,

vaše bolest mě rmoutí,

en cambio si tu cantas

ale budete-li pro mě zpívat,

yo siempre vivo,

budu navždycky žít

y nunca muero.

a moje duše nikdy nezemře.

„La Martiniana“, mexická lidová píseň

JEDNA

Yadriel technicky vzato nevstupoval na cizí pozemek bez dovolení, protože na hřbitově žil celý život. Ale vloupat se do kaple? Jo, to bylo rozhodně za hranicí toho, co je morálně správné.

Ale jestli měl kdy dokázat, že je doopravdy brujo, musel provést rituál před Paní smrti.

A ta na něj čekala právě ve staré kapli.

Černou termosku měl plnou kuřecí krve, a jak se plížil kolem domku svojí rodiny v přední části hřbitova, narážela mu do boku. Zbytek zásob potřebných na obřad měl nacpaný v batohu. Spolu se sestřenicí Maritzou se v podřepu protáhli pod předními okny a dávali si pozor, aby hlavami nenarazili do parapetu. Na záclonách tancovaly siluety brujx oslavujících uvnitř. Jejich smích a zvuk hudby pronikaly až ven na hřbitov. Yadriel se zastavil a přikrčil se ve stínech, aby zkontroloval, jestli je vzduch čistý, než seskočil z verandy a vyrazil vpřed. Maritza byla jen kousek za ním, její kroky zněly jako ozvěna těch jeho, když se řítili po kamenných cestičkách a přeskakovali louže.

Yadrielovi se srdce v hrudi přímo třepotalo, konečky prstů přejížděl po mokrých cihlách zdi kolumbária a hledal jakékoli známky brujos, kteří byli dnes na hlídce. Obcházeli hřbitov, aby se ujistili, že žádná z duší mrtvých netropí potíže – to byl jeden z mužských úkolů. Duší, které se proměnily v maligno, bylo jen pár a vyskytovaly se málokdy, takže se při obchůzkách museli hlavně přesvědčit, že se za zdi neprosmýkl nikdo zvenčí. Také udržovali hroby, pleli a obecně se starali o celý areál.

Yadriel kdesi nad hlavou uslyšel struny kytary, a tak se skrčil za sarkofág a stáhl s sebou i Maritzu. Když vykoukl za roh, spatřil Felipeho Mendeze, který se líně opíral o jeden z náhrobků, hrál na vihuelu a zpíval. Felipe byl jedním z novějších nájemníků hřbitova brujx. Datum jeho úmrtí, sotva před týdnem, bylo vyryté do kamene hned vedle něj.

Brujx nepotřebovali duše vidět, aby věděli, že je nějaká poblíž. Muži i ženy v jejich komunitě to dokázali vycítit, asi jako závan chladu ve vzduchu nebo takové svědění kdesi vzadu v mysli. Byla to jedna z běžných schopností, které jim propůjčila jejich Paní. Síly života a smrti: schopnost vycítit nemoc a zranění u živých a vidět a komunikovat s mrtvými.

Samozřejmě na hřbitově plném duší tahle dovednost nebyla nijak zvlášť užitečná. Místo toho, aby Yadriel jen sem tam pocítil náhlé zamrazení, toulání po tomhle hřbitově v něm vyvolávalo stejný pocit, jako by ho neustále cosi ledového lechtalo vzadu na krku.

Ve tmě jen tak tak zaznamenal průhlednost Felipeho těla. Prsty duše se pohnuly jako rozmazaná šmouha, když prohrábl struny vihuely – byl to jeho úchyt, hmotný předmět, který pro něj byl za života vůbec nejdůležitější a díky kterému zůstal ukotvený v zemi živých. Felipe ještě nebyl připravený vydat se dál do říše mrtvých.

Většinu času na hřbitově trávil tím, že hrál svoje písničky a poutal pozornost brujas, živých i mrtvých. Jeho přítelkyně Claribel je neustále odháněla a ti dva pak spolu na hřbitově trávili celé hodiny, jako by je smrt nikdy nerozdělila.

Yadriel protočil oči. Kdyby se ho někdo zeptal na názor, pověděl by mu, že je to celé přehnaně dramatické. Bylo by pěkné, kdyby se Felipe už mohl posunout dál, a Yadriel by si mohl konečně vychutnat klidnou noc, kterou by nerušily Felipeho a Claribeliny hádky nebo, a to bylo ještě horší, jeho příšerné provedení „Wonderwall“.

Ale brujx neradi nutili duše, aby přešly na druhý břeh. Dokud byly mírumilovné a nestalo se z nich maligno, brujos je nechávali na pokoji. Ale žádná duše tu nemohla zůstat navždy. Nakonec by každá začala být násilnou, zvrácenou verzí sebe samé. Když byla duše uvězněná mezi světem živých a zemí mrtvých moc dlouho, podepsalo se to na ní, kradlo jí to její lidskost. Lidské části pomalu bledly, až brujos neměli na výběr a museli přetnout její spojení s úchytem a vyslat ji do posmrtného života.

Yadriel Maritze ukázal, ať ho následuje dál postranní stezkou, aby je Felipe neviděl. Když byl vzduch čistý, zatahal ji za tričko a kývl. Pak vystřelil vpřed, propletl se mezi sochami andělů a svatých, opatrně, aby se batohem nezachytil za jejich natažené prsty. Kolem byly nadzemní sarkofágy i mauzolea dost velké na to, aby se do nich vešly celé rodiny. Kráčel už po těchto cestičkách snad stokrát a bludištěm hrobů by dokázal projít i ve spánku.

Znovu se musel zastavit až ve chvíli, kdy narazili na duše dvou malých holek, které hrály na babu. Honily se, tmavé kudrny a stejné šaty se kolem nich nadouvaly. Šíleně se smály, když se prohnaly přímo skrz řádku schránek připomínajících ptačí budky, ve kterých se nacházely ostatky po kremaci. Schránky byly ručně natřené zářivými barvami a stály tu v přecpaných řadách zlatavě žluté, ohnivě oranžové, nebesky modré a mořsky zelené. Skleněná dvířka ukazovala hliněné urny skryté uvnitř.

Zatímco se schovávali, Yadriel se houpal na bříškách prstů u nohou. Pohled na duše dvou mrtvých holčiček, jak pobíhají po hřbitově, by nejspíš většinu lidí vyděsil, ale Nina a Rosa byly hrozivé z jiných důvodů. Ani jedna neuměla držet jazyk za zuby a nedalo se jim věřit – určitě by ho prozradily tátovi. Pokud na někoho měly nějakou špínu, nevzdaly se jí jen tak a chudáka podrobily takovému mučení, jaké nikdy nikdo neviděl.

Zahrnovalo třeba celé hodiny hraní na schovku, při kterém vždycky využívaly své nehmotnosti a pěkně podváděly, nebo člověka úmyslně nechaly dlouho předlouho skrytého za zapáchající popelnicí během horkého losangeleského odpoledne, než se uráčily ho najít. Něco jim dlužit? To rozhodně nebyla legrace.

Když holky konečně odběhly, Yadriel už neplýtval časem a sprintem zamířil k cíli.

Zahnuli za roh a najednou stáli tváří v tvář lišejníkem obrostlé bráně kaple. Yadriel zaklonil hlavu. Obílené cihly přímo před ním utvářely oblouk. Rukou na ně někdo ozdobným písmem černě vyvedl slova „El Jardín Eterno“. Věčná zahrada. Barva už vybledla, ale Yadriel věděl, že jeho bratranec Miguel dostal za úkol znovu slova obtáhnout, než za pár dní začnou oslavy spjaté s Día de Muertos. Těžký visací zámek držel všechny nezvané návštěvníky venku.

Yadrielův otec Enrique byl vůdcem rodin brujx, a tak právě on vlastnil klíče a dával je jen těm brujos, kteří měli dané noci na hřbitově hlídku. Yadriel klíč neměl, což znamenalo, že tam mohl vstupovat jen ve dne nebo při rituálech a oslavách.

„¡Vámonos!“ Maritzin hrubý hlas a manikúrou naostřené nehty, které se mu zaryly do boku, přiměly Yadriela nadskočit. Dívka měla krátké husté vlasy rozvířené větrem. Pastelově růžové a fialové kudrny jí rámovaly srdcovitý obličej a na tmavě hnědé kůži přímo zářily. „Musíme se dostat dovnitř, než si nás někdo všimne!“

Yadriel její ruku odstrčil. „Pšt!“ zasyčel.

Navzdory jeho varování se zdálo, že si Maritza z té hromady problémů, ve které by mohli skončit, těžkou hlavu nedělá. Naopak, vypadala zcela nadšeně. Tmavé oči měla dokořán a na rtech jí pohrával ďábelský úšklebek, který Yadriel tak dobře znal.

Plížili se k levé straně brány. Mezi poslední železnou tyčí a zdí tady byla mezera, kde se cihly sesunuly ke straně. Yadriel shodil ze zad batoh, mrsknul s ním přes zeď a pak se natočil bokem a kroutivými pohyby se snažil dostat na druhou stranu. I přes stahovací binder na hrudníku, který byl z polyesteru a spandexu, cítil, jak se mu mříže bolestivě otřely o prsa. Na druhé straně se na chvilku zastavil a pod tričkem si upravil přiléhavý crop top, aby ho spony nedřely na bocích. Chvilku to trvalo, než se mu povedlo sehnat takový, díky kterému by jeho hruď vypadala mužnějí, ale zároveň by neškrábal a nedusil ho.

Zase si přehodil batoh přes rameno, otočil se a zjistil, že Maritza má o něco větší potíže. Zády se tiskla k cihlám a nohama obkročmo svírala mříž, zatímco se snažila protáhnout skrz. Yadriel si nacpal pěst do pusy, aby se nesmál nahlas.

Maritza po něm střelila zlým pohledem a snažila se vykroutit zadek ze sevření mříží. „¡Cállate!“ zasyčela a konečně se protáhla na druhou stranu. „Brzo si sem budeme muset hledat jinou cestu.“ Otřela si špínu z džínů. „Začínáme být moc velcí.“

„Tvůj zadek začíná být moc velký,“ škádlil ji Yadriel. „Možná by sis měla dát pohov s pastelitos.“ Zakřenil se.

„A přijít o tyhle křivky?“ Přejela si rukou od pasu dolů přes boky. Sarkasticky se na něj usmála. „Díky, ale to bych radši umřela.“ Praštila ho pěstí do ramene a pak šviháckým krokem zamířila ke kapli.

Yadriel ji rychle doběhl.

Kamennou cestičku lemovaly řádky afrikánů – flores de muerto. Vysoké oranžové a žluté květiny se k sobě nakláněly jako opilí přátelé. Už měsíce před Día de Muertos rozkvetly a zemi teď jako konfety zdobily opadané okvětní plátky.

Kaple byla nabílená a měla terakotovou střechu. Z obou stran velikých dubových dveří byla okna s paprskovitým vzorem a nad nimi byl do polokruhové zdi zasazený výklenek, kde se skrýval další kříž. Na obou stranách v dalších průhledech visely železné zvony.

„Jsi připravený?“ Na Maritzině tváři nebyla ani ta nejmenší stopa obav. Podívala se na něj se zářivým úsměvem, skoro tančila na špičkách.

Yadrielovi pulzovala krev v žilách. Nervy mu zkroutily žaludek.

Spolu s Maritzou se po nocích hřbitovem plížili už odmalička. Bylo to ideální místo, kde se jako malí mohli schovat a hrát si. Bylo to dost blízko domu, aby slyšeli babičku, když je volala k večeři. Ale nikdy předtím se nevloupali do kaple. Jestli tohle udělá, poruší tím snad desítku pravidel a tradic všech brujx.

Jestli tohle udělá, už to nepůjde vzít zpátky.

Ztuhle přikývl, ruce sevřel u boků v pěst. „Jdeme na to.“

Vlasy vzadu na krku se mu zježily ve stejnou chvíli, kdy se Maritza vedle něj otřásla.

„Na co?“

Ten vyštěknutý dotaz způsobil, že oba nadskočili. Maritza zakopla a málem se poroučela nazad, Yadriel ji musel chytit, aby je oba nesrazila k zemi.

Po jejich lavici stál vedle broskvového náhrobku muž.

„Do háje, Tito,“ vydechl Yadriel s rukou pořád pevně svírající předek mikiny. „Vyděsil jsi nás k smrti!“

Maritza si rozhořčeně odfrkla.

Někdy se dokonce i k Yadrielovi a Maritze dokázala duše přiblížit nepozorovaně.

Tito byl podsaditý muž ve vínovém fotbalovém dresu a kraťasech. Na hlavě mu seděl veliký obnošený slamák. Zamrkal zpod krempy na Yadriela s Maritzou a sklonil se nad afrikány. Už dlouhou dobu pracoval na hřbitově jako zahradník.

Nebo to tak aspoň bývalo. Tito byl už čtyři roky mrtvý.

Když ještě žil, jeho talent na zahradničení neznal mezí. Dovážel květiny na oslavy všech brujx i na svatby, večírky i pohřby nemagického lidu z celé východní části LA. Začal prodejem květin v kýblech na místním blešáku, ale jeho byznys se nakonec proměnil v pronájem kamenného obchodu.

Když ve spánku zemřel a jeho tělo bylo uloženo k věčnému odpočinku, objevil se Tito znovu na hřbitově odhodlaný postarat se o květiny, o které s takovou vervou pečoval celý svůj život. Yadrielovu otci oznámil, že má ještě pořád co na práci a nevěří nikomu, že jeho úkoly převezme.

Enrique prohlásil, že Tito může zůstat, dokud bude pořád sám sebou. Yadriel přemýšlel, jestli otci bránila v propuštění jeho duše čirá tvrdohlavost a jestli by uspěl, kdyby se o to pokusil.

„Tak na co?“ zopakoval Tito. V oranžovém světle vycházejícím z kaple vypadal skoro hmotně, ačkoli byl v porovnání s velmi pevnými zahradními nůžkami ve své ruce přece jen maličko průhledný. Duše mrtvých měly rozmazané okraje a taky trošku tlumenější barvy než svět kolem nich. Vypadaly jako nezaostřená fotografie se staženou sytostí. Kdyby Yadriel pootočil hlavou, Tito by se ještě víc rozmazal a splynul s pozadím.

Yadriel si uštědřil mentální kopanec. Stres, který na něj dopadal, ho ovlivnil víc, než si myslel, takže Tita nevycítil dřív.

„Proč nejste vy dva v baráku spolu se všemi ostatními?“ tlačil na ně Tito.

„No, chystali jsme se do kaple,“ pronesl Yadriel a hlas se mu v polovině věty zlomil. Odkašlal si.

Jedno neupravené pozvednuté obočí mu naznačovalo, že tomu Tito nevěří.

„Jen jsme přišli zkontrolovat pár věcí, víš.“ Yadriel pokrčil rameny jakoby nic. „Ujistit se, že je všechno… připravené.“

Titovy nůžky se zasvištěním ustřihly květ uvadlého afrikánu ze stonku.

Maritza do Yadriela šťouchla loktem a ostře kývla hlavou.

„Jo, a!“ Yadriel setřásl ze zad batoh a chvíli v něm šmátral, než vytáhl smotanou bílou utěrku. „Něco jsem ti přinesl.“

Felipeho příliš zaměstnávala jeho přítelkyně, aby se staral o Yadriela a Maritzu, a protáhnout se kolem Niny a Rosy bylo dost jednoduché, ale Tito byl taková divoká karta. Býval blízkým přítelem Yadrielova otce a velmi špatně snášel nesmyslné výmluvy.

Ale zdálo se, že nabízené jídlo by ho mohlo přimět dívat se aspoň chvíli jiným směrem.

„Lita je akorát dopekla – jsou ještě teplé!“ Yadriel odtáhl stranou vrstvy látky a pod nimi ležela concha. Lahodný sladký chléb měl drobivou polevu a vypadal jako mušle. „Přinesl jsem zelený, tvůj oblíbený!“ Pokud Tita nepřesvědčilo jeho příšerné lhaní, tak ho třeba zviklá pan dulce.

Tito mávl lhostejně rukou. „Je mi jedno, co máte vy dva buscapleitos za lubem,“ zabručel.

Maritza zalapala po dechu a dramaticky si přitiskla jednu dlaň k hrudi. „My? Nikdy bychom ne…!“

Yadriel do ní šťouchl, aby zmlkla. Nemyslel si, že patří mezi průšviháře, zvlášť v porovnání s jinými mladými brujx, ale taky věděl, že pokud budou na svou přehlídku nevinnosti moc tlačit, na Tita to nezabere.

Naštěstí se zdálo, že se jich chce duše zbavit. „Pa’fuera,“ zavelel přezíravě. „Ale nedotýkejte se mých cempasúchitl.“

Yadrielovi to nikdo nemusel říkat dvakrát. Popadl Maritzu za ruku a rozběhli se ke kapli.

„Concha tady nechte,“ dodal Tito.

Yadriel položil pečivo na vršek hrobky z broskvově zbarveného kamene a Tito se vrátil k zastřihávání svých afrikánů.

Yadriel se rozběhl po schodech nahoru do kaple a Maritza mu byla v patách. Prudce strčili do dveří a ty se se zaskřípěním otevřely.

Plížili se uličkou k oltáři. Vypadalo to tu velmi stroze. Na rozdíl od běžných kaplí tu nebylo mnoho řad lavic ani sedadla vzadu u zdi. Když se brujx shromažďovali k ceremoniím a rituálům, stáli všichni pohromadě ve velkých kruzích jen tak v prostoru. Apsidu tvořila tři vysoká okna. Za dne zdobnými barevnými vitrážemi proudilo dovnitř jasné kalifornské slunce. Hlavní oltář plnily desítky nezapálených svíček.

Na římse asi v polovině zdi stála socha – jejich posvátná bohyně, diosa, která brujx propůjčovala jejich síly už tisíce let od dob, kdy území Latinské Ameriky a Karibiku brázdili bohové a nestvůry: Paní smrti.

Kostra byla vytesána z bílého kamene. Černá barva zvýrazňovala obrysy jejích kostěných prstů, zubatý úsměv a prázdné oční důlky. Paní smrti na sobě měla tradiční tuniku huipil lemovanou bílou krajkou a mnohovrstevnatou sukni. Přes korunu posazenou na hlavě měla přehozený plášť, který jí splýval dolů přes ramena. Lem kolem krku a po okrajích pláště byl vyšívaný drobnými kvítky vyvedenými zlatou nití. V kostnatých dlaních ležela kytice afrikánů, které Tito před chvílí nařezal.

Měla mnoho jmen a podob – Santa Muerte, la Huesuda, Paní stínů, Mictecacihuatl. Záleželo na kultuře a jazyku, ale každé její zpodobnění a verze nakonec znamenaly totéž. Být požehnán Paní smrti, získat vlastní portaje a sloužit jí, to si přál Yadriel nejvíc ze všeho na světě. Chtěl být jako ostatní brujos, hledat ztracené duše a pomáhat jim přejít do posmrtného života. Chtěl zůstávat celou noc vzhůru, aby mohl držet nudnou hlídku na hřbitově. Zatraceně, dokonce by klidně trávil hodiny pletím a natíráním hrobek, kdyby to znamenalo, že z něj bude v očích jeho lidí brujo.

Když se Yadriel k soše blížil, poháněla ho touha jí sloužit a přemýšlel nad všemi generacemi brujx, kteří si právě tady prošli vlastním obřadem quince. O mužích a ženách, kteří sem emigrovali z celého světa – Mexika, Kuby, Portorika a Kolumbie, Hondurasu a Haiti, dokonce i o prastarých Incích, Aztécích a Mayích – ti všichni svoje síly získali od prastarých bohů. Přemýšlel o té kombinaci nádherně odlišných kultur plných života, které se spojily a vytvořily tuto celistvou komunitu.

Když brujx dovršili patnáct let, byli představeni Paní smrti, která jim dala své požehnání a jejich magii provázala s portaje, tedy vodičem, který si zvolili. U žen měla portaje většinou podobu růžence (symbolu, který začal jako obřadní náhrdelník a jehož význam se s rozšířením katolictví v Latinské Americe změnil). Byl to šperk, který nepřitahoval pozornost, na jeho konci visel přívěsek, ve kterém mohla být kapka posvěcené zvířecí krve. Ačkoli tím nejběžnějším přívěskem byl krucifix, někdy visel na konci růžence některé z brujas přívěsek v podobě nejsvětějšího srdce nebo sošky Paní smrti.

Mužské portaje byly často dýky všeho druhu, ostří bylo totiž potřeba k přetnutí zlatého vlákna, které pojí duši s jejím pozemským úchytem. Přeseknutím této vazby byli brujos schopní duši propustit do posmrtného života.

Dostat portaje darem bylo pro každého brujx důležitým rituálem přechodu.

Pro každého, kromě Yadriela.

Jeho oslava quince byla odložena na neurčito. Minulý červenec už mu bylo šestnáct a čekání ho unavovalo.

Aby rodině dokázal, kdo je, kým opravdu je, Yadriel potřeboval obřadem quince projít – s jejich požehnáním, nebo bez něj. Jeho otec a zbytek brujx mu jinou šanci nedali.

Po páteři mu stékal pot, ze kterého se mu chvělo celé tělo. Vzduch jako by tu byl nabitý, jako by země pod jeho nohama bzučela energií. Teď, nebo nikdy.

Poklekl před Paní smrti, vytáhl z batohu věci, které na rituál potřeboval. Čtyři modlitební svíčky umístil na zem do tvaru diamantu, měly představovat čtveřici vichrů. Hliněná miska uprostřed pak symbolizovala zemi. Yadriel ukradl taky malou lahvičku tequily Cabrito z jedné z krabic připravených na oltáře, ofrenda, na Día de Muertos. Chvíli s lahví zápolil, než se mu ji podařilo otevřít a nalít alkohol do misky. Ten pach ho zaštípal v nose. Hned vedle mísy položil dózičku se solí.

Z kapsy džínů vykutal krabičku zápalek. Plamen se celý třásl, když svíčky zapaloval. Blikající světlo rozzářilo zlaté nitě v plášti Paní smrti, přelévalo se v jeho záhybech a úžlabinách.

Vzduch, země, vítr a oheň. Sever, jih, východ a západ. Všechny elementy potřebné k povolání Paní smrti.

Poslední přísadou byla krev.

Pokud se chtěl člověk s Paní smrti spojit, musel obětovat krev. Byla to ta nejmocnější věc, kterou bylo možné darovat, protože právě krev obsahovala život. Dát Paní smrti vlastní krev znamenalo nabídnout jí část svého pozemského těla i duše. Ta obětina byla tak mocná, že lidské krve nemohlo padnout víc než několik málo kapek – jinak by byla z jakéhokoli brujx vytažena veškerá životní síla, což by vedlo k jisté smrti.

Jen při dvou rituálech bylo po brujx požadováno, aby nabídli svou vlastní krev. Když se narodili, propíchli jim uši a při tom vytryskla kapička krve. Tento čin jim umožnil slyšet duše mrtvých. Yadriel měl uši roztažené černými plastovými plugy. Rád tak vzdával čest prastarému zvyku brujx roztahovat si ušní lalůčky čím dál většími disky z posvěceného kamene, jako je obsidián nebo jadeit. Za uplynulé roky se dostal už téměř na velikost deseticentu.

Jediný další okamžik, kdy brujx používali svou krev jako obětinu, byl ceremoniál quince. Oběť byla tentokrát z jazyka, aby si mohli promluvit s Paní smrti, požádat diosa o požehnání a ochranu.

A tento řez se dělal právě pomocí portaje.

Maritza vytáhla z vlastního batohu balíček látky a natáhla se k Yadrielovi, aby si ho převzal.

„Trvalo mi to celé týdny,“ pronesla, zatímco Yadriel rozvazoval motouz. „Asi osmkrát jsem se popálila a skoro si uřízla prst, ale myslím, že táta už svou snahu držet mě dál od kovárny vzdal.“ Pokrčila rameny, jako by to nic nebylo, ale taky se narovnala v zádech a koutky úst jí zkroutil pyšný úšklebek. Yadriel věděl, že je to pro ni důležité.

Maritzina rodina kovala zbraně pro muže už desítky let, tuto dovednost si s sebou její otec přivezl až z Haiti. A ona toužila naučit se od něj, jak v tomto řemesle pokračovat a čepele kovat taky. Protože byly používány ke krvavé oběti až při ceremoniálu quince každého chlapce, byla to pro ni možnost pořád být součástí komunity a nijak neporušovat vlastní etické zásady. Její matka to nepovažovala za kariéru vhodnou pro děvče, ale když se Maritza pro něco rozhodla, nenechala si to rozmluvit.

„Není to nic směšně okázalého, jako ta Diegova,“ pokračovala a protočila oči, když odkazovala k Yadrielovu staršímu bratrovi.

Yadriel odhrnul poslední záhyb látky a odhalil dýku, která se skrývala v balíčku. „Ty jo,“ vydechl.

„Je praktická,“ vysvětlila Maritza s hlavou u jeho ramene.

„Je boží,“ opravil ji Yadriel a do tváří se mu vtiskl široký úsměv.

Maritza přímo zářila.

Dýka byla dlouhá jako jeho předloktí, rovná čepel a záštita stočená do strany tak, že vypadala jako zakřivené S. Na leštěném dřevěném jílci se skvěla jemně vyvedená malba Paní smrti. Yadriel dýku uchopil, byla pevná a měla uklidňující účinek. Palcem přejel po tenkých liniích zlaté barvy, které se šířily do všech stran od podobizny Paní smrti, cítil každý propracovaný tah štětce.

Tohle byla jeho dýka. Jeho portaje.

Měl teď všechno, co potřeboval. Už musel jen dokončit rituál.

Byl připravený. Byl odhodlaný představit se Paní smrti, ať už to ostatní schvalují, nebo ne. Ale přesto zaváhal. Sevřel portaje a zadíval se nahoru na Paní smrti, kousnul se do spodního rtu. Pod kůží se mu plížily pochyby.

„Hele.“

Yadriel nadskočil, když mu Maritza pevně položila dlaň na rameno. Její hnědé oči se mu s nebývalou intenzitou upřely do tváře.

„To jen…“ Odkašlal si, očima přejel po místnosti.

Maritza starostlivě nakrčila obočí.

Quince byly tím nejdůležitějším dnem v životě každého brujx. Yadrielův otec, bratr a abuela mu měli stát po boku. Jak tak klečel na tvrdé kamenné podlaze, dolehla na něj prázdnota místnosti. V tichu slyšel praskání nejistého plamínku svíčky. Pod prázdnými očními důlky Paní smrti se cítil maličký – a sám.

„Co když… co když to nebude fungovat?“ zeptal se. I když téměř šeptal, jeho hlas se rozléhal prázdnou kaplí. Srdce se mu sevřelo. „Co když mě odmítne?“

„Escúchame.“ Maritza ho silně zmáčkla. „To zvládneš, jasný?“

Yadriel přikývl a navlhčil si suché rty.

„Víš, kdo jsi, já vím, kdo jsi, a naše Paní to ví taky.“ Pronesla to s ohnivým přesvědčením. „Tak ať si ostatní trhnou!“ Zakřenila se na něj. „Pamatuj, proč to děláme.“

Yadriel se obrnil a promluvil se vší odvahou, kterou v sobě našel. „Aby viděli, že jsem brujo.“

„No, jo, ale ten druhý důvod.“

„Natruc?“ hádal Yadriel.

„Jo, natruc!“ souhlasila Maritza nadšeně. „Budou se cítit fakt hloupě, až jim ukážeš. A já chci, aby sis ten okamžik vychutnal, Yade! Fakt,“ zhluboka se nadechla nosem a přitiskla si dlaně na prsa, „vychutnej si tu chuť sladkého, přesladkého zadostiučinění!“

Z Yadrielova hrdla vybublal smích. Maritza se usmála.

„Tak jdeme na to, brujo.“

Yadriel cítil, jak se mu na tvář vrací připitomělý úsměv.

„Jen to nepodělej, aby tě diosa nesejmula bleskem nebo tak něco, jo?“ pronesla a ucouvla o pár kroků. „Nechci být jedinou černou ovcí v rodině.“

Protože byl Yadriel transgender a gay, vysloužil si mezi brujx titul hlavní černé ovce. Ačkoli popravdě pro ně bylo mnohem jednodušší přijmout, že je gay, ale jen proto, že vnímali skutečnost, že se Yadrielovi líbí kluci, jako známku jeho heterosexuality.

Ale Maritza si ten titul taky po svém vysloužila – byla jedinou veganskou brujx v jejich komunitě. Byla o rok mladší než Yadriel a svým rituálem quince si prošla letos, když jí bylo patnáct, ale odmítala hojit, protože to vyžadovalo zvířecí krev. Jedna z Yadrielových nejranějších vzpomínek patřila tomu, jak Maritza neutišitelně pláče, když její matka použila prasečí krev, aby zahojila jednomu z dětí zlomenou nohu. Maritza se už dávno rozhodla, že se léčení nijak účastnit nebude, pokud to znamená, že musí ublížit jinému živému tvoru.

V tlumeném světle kaple Yadriel viděl portaje zavěšené kolem jejího krku – růženec z růženínu, který končil stříbrným křížkem, ale zapečetěná nádobka na konci zůstala prázdná. Maritza vysvětlila, že ačkoli svoje síly odmítá používat, pořád respektuje bohyni a své předky.

Yadriel ji za její přesvědčení obdivoval, ale taky ho vlastně frustrovalo. On si jen přál, aby ho ostatní přijali – chtěl získat vlastní portaje, chtěl, aby s ním zacházeli jako s jakýmkoli jiným brujo, aby měl stejné povinnosti. Na druhou stranu Maritza měla všechna práva a možnosti brujx před sebou, ale rozhodla se je odmítnout.

„Teď, prisa!“ pronesla Maritza a netrpělivě na něj mávla.

Yadriel se zhluboka nadechl, pro uklidnění.

Sevřel termosku pevněji, kov mu ve zpocené dlani přišel chladný, a vydechl sevřenými rty.

Ještě odhodlaněji pak odšrouboval víčko a nalil kuřecí krev do misky. Maritze se muselo nechat alespoň to, že se ze všech sil snažila svoje znechucení skrýt.

Když se temně červená tekutina smíchala s tequilou, kaplí se prohnal poryv větru. Plamínky svící se zamihotaly. Vzduch najednou zhoustl, jako by tu byl celý zástup lidí, ačkoli byla kaple až na něj a Maritzu prázdná.

Yadrielovi teď žilami koloval adrenalin a po pažích mu přeběhlo vzrušení. Když promluvil, ze všech sil se snažil udržet hlas hluboký a v klidu.

„Santísima Santa Muerte, te pido tu bendición,“ řekl a povolal Paní smrti, aby ji požádal o požehnání.

O tvář se mu otřel poryv vzduchu a jako neviditelné prsty mu prohrábl vlasy. Plameny se znovu zachvěly a socha Paní smrti jako by najednou oživla. Nepohnula se ani nezměnila, ale Yadriel cítil, jak se směrem k němu cosi tlačí.

Zapálil sirku a hodil ji do misky. Tekutina chytila plamenem a rozhořela se. „Prometo proteger a los vivos y guiar a los muertos,“ zapřisáhl se plnit povinnosti všech brujos. Ruce se mu třásly a sevřel portaje pevněji.

„Esta es mi sangre, derramada por ti.“ Zvedl dýku, otevřel pusu a přitiskl si špičku ostří k jazyku, až ucítil říznutí. Bolestí zamrkal a zvedl portaje tak, aby ho držel před sebou. Na okraji čepele se v teplém světle svící třpytila tenká červená linie.

Přidržel dýku nad hořící tekutinou v misce. Jakmile plameny olízly ocel, krev zasyčela a svíčky se rozhořely jako pochodně, jejich plameny plné síly šlehaly do výšky. Yadriel zamrkal, když se horký poryv dotkl jeho líce.

Vytáhl dýku z ohně a pronesl poslední slova.

„Con un beso, te prometo mi devoción,“ zamumlal a pak si přejel jazykem přes rty. Vybalancoval jílec na dlani a políbil obraz Paní smrti.

Na špičce dýky vykvetlo zlatavé světlo a uhánělo dolů po jílci až do jeho ruky. Jeho kůže se rozzářila, světlo vyrazilo po prstech přes dlaň a nahoru po paži. Cestovalo dolů po nohou a obtočilo se mu kolem prstů. Yadriel se zachvěl, ten pocit mu zkrátka vzal dech.

Stejně rychle, jako se hutné bzučení magie v kapli objevilo, se taky rozplynulo. Plameny svíček ve stejném zapulzování uhasly. Vzduch se zklidnil. Yadriel si vyhrnul rukáv mikiny a zadíval se užasle na paži, zatímco zlaté světlo bledlo a jeho hnědá kůže zůstala netknutá.

Zadíval se na Paní smrti. „Do háje,“ vydechl a přitlačil si dlaně na tváře. „Do háje!“ zopakoval. „Zabralo to!“ Sáhl si na hruď, pod rukou cítil hřmění svého srdce. Trhnutím se otočil, aby se podíval na Maritzu, toužil po potvrzení. „Fungovalo to?“

Oheň v misce se jí zaleskl v očích, na tváři měla veliký úsměv. „Je jen jeden způsob, jak to zjistit.“

Yadrielovi v hrdle zabublal smích, úlevou a z adrenalinu byl úplně mimo. „Jasně.“

Pokud mu Paní smrti požehnala a dala mu síly brujx, znamenalo to, že dokáže přivolat ztracenou duši. Pokud by dovedl duši přivolat a propustit ji do posmrtného života, tak by všem konečně dokázal, kdo skutečně je – brujx, své rodině a svému tátovi. Viděli by ho, vnímali ho takového, jaký je doopravdy. Kluk a brujo.

Yadriel se vyškrábal na nohy, opatrně si portaje zvedl k hrudi. Olízl si rty a ochutnal poslední stopy po krvi. Jazyk ho štípal, ale ranka byla drobná. Bolelo to asi tolik, jako když se pokoušel pít café de olla rovnou ze sporáku a popálil se.

Zatímco Maritza sesbírala svíčky a ostentativně se vyhýbala hořící misce krve, Yadriel přistoupil k soše Paní smrti. Měřil něco málo přes metr padesát, takže musel zaklonit hlavu, aby dohlédl až k její tváři ve výklenku.

Přál si, aby s ní mohl mluvit. Viděla, kým doopravdy je? To, co jeho rodina spatřit nedokázala? Yadriel strávil roky s pocitem, že mu nikdo kromě Maritzy nerozumí. Když jí před třemi lety řekl, že je trans, ani nemrkla. Ay, konečně! pronesla rozrušeně, ale s úsměvem. Došlo mi, že se něco děje, jen jsem čekala, až to konečně vyklopíš.

V té době se ukázalo, že je Maritza velmi spolehlivou důvěrnicí, bez problémů přecházela mezi zájmeny podle toho, jestli byli sami nebo v přítomnosti dalších lidí, dokud sám nebyl připravený.

Trvalo mu další rok, až do čtrnácti, než sesbíral dostatek odvahy a vyoutoval se před rodinou. Ani zdaleka to neproběhlo tak dobře a pořád mu dělalo potíže přimět je a ostatní brujx, aby používali správná zájmena a oslovovali ho správným jménem.

Kromě Maritzy ho nejvíc podporovala jeho matka Camila. Nějakou dobu trvalo, než překonala zaběhlé zvyky, ale vlastně se přizpůsobila překvapivě rychle. Yadrielova maminka se dokonce ujala úkolu jemně opravovat ostatní, aby to nemusel dělat on. Bylo to těžké břemeno, ty maličkosti se kupily, ale maminka mu pomohla tu tíhu unést.

Když mu bylo obzvlášť špatně z toho, jak musí neustále bojovat za to, aby mohl být sám sebou – ať už ve škole nebo uprostřed téhle komunity –, maminka si ho vždycky usadila na pohovku. Přitáhla si ho k sobě a on si položil hlavu na její rameno. Vždycky voněla po hřebíčku a skořici, jako by právě pekla torta bejarana. Jemně ho hladila prsty po vlasech a přitom mumlala: mijo, můj Yadrieli. Pomalu tak uhasila bolest, proměnila ji v tupé pulzování, které nikdy dočista nezmizelo.

Ale teď už byla asi rok pryč.

Yadriel popotáhl a pěstí si utřel nos, vzadu v krku ho pálilo.

Tohle bude první Día de Muertos ode dne, kdy zemřela. Jakmile přijde půlnoc 1. listopadu, kostelní zvony se rozezní a uvítají zpátky duše zemřelých brujx tady na hřbitově. A pak ji Yadriel na další dva dny znovu uvidí.

Ukáže jí, že je skutečně opravdový brujo. Syn, na kterého může být pyšná. Bude plnit úkoly stejně jako jeho otec a otec jeho otce, jakožto děti Paní smrti. Všem ukáže, co v něm je.

„No tak, brujo,“ zavolala Maritza jemně a mávla na něj. „Musíme odsud vypadnout, než nás tu někdo nachytá.“

Yadriel se otočil a zakřenil se.

Brujo.

Chystal se sehnout a zvednout ze země misku, když tu se mu zježily vlasy vzadu na krku. Ztuhl a podíval se na Maritzu, která se taky zastavila v polovině kroku.

Něco bylo špatně.

„Cítila jsi to?“ zeptal se. Dokonce i když šeptal, připadal mu jeho hlas v prázdné kapli moc pronikavý.

Maritza přikývla. „Co je to?“

Yadriel jen zavrtěl hlavou. Skoro jako by cítil nějakou duši, ale bylo to trochu jiné. Silnější než cokoli, co pocítil kdy předtím. V žaludku mu zavířila nevysvětlitelná hrůza.

Uviděl, jak se Maritza chvěje, přesně ve chvíli, kdy se i jemu po zádech rozběhl mráz.

Nastal okamžik nicoty.

Pak se do Yadrielovy hrudi zabodl ostrý střep bolesti.

Vykřikl a padl na kolena.

Zhroutila se i Maritza, z hrdla jí unikl přiškrcený sten.

Ta bolest byla nesnesitelná. Yadriel prudce vydechoval a svíral si hruď. Oči měl plné slz, Paní smrti stojící nad ním se celá rozmazala.

Právě ve chvíli, kdy si myslel, že už to nevydrží, že ho ta bolest jistě zabije, to najednou přestalo.

Napětí v jeho svalech povolilo, ruce i nohy mu ochably, byly těžké vyčerpáním. Kůži měl pokrytou potem. Tělo se mu třáslo a zhluboka lokal vzduch. Pořád si svíral hruď kousek nad srdcem, kde ta pulzující bolest pomalu ustupovala tupému bodání. Maritza klečela na podlaze a ruku si tiskla na totéž místo. Pleť měla popelavou a pokrytou nezdravým lesklým potem.

Zírali jeden na druhého a snažili se popadnout dech. Nic neříkali. Věděli, co to znamenalo. Cítili to v kostech.

Miguel byl pryč. Jeden z nich zemřel.

DVĚ

„Co se stalo? Co se sakra stalo?“ funěla Maritza po Yadrielově boku, zatímco se hnali hřbitovem. Opakovala to znovu a znovu jako nějakou děsivou mantru.

Yadriel ji nikdy předtím neviděl tak otřesenou a všechno kvůli tomu bylo ještě horší. Obvykle to byl on, kdo ve vypjatých situacích panikařil, zatímco ona je jen odmávla a pronesla nějaký vtípek. Ale tohle nebylo k smíchu.

Po Titovi nebylo ani stopy. Yadriel slyšel přes celý hřbitov zpanikařené hlasy. Proběhli kolem několika zmatených duší.

„Co se děje?“ zavolal na ně Felipe a úzkostlivě svíral krk své vihuely, zatímco oni běželi dál.

„Nevím!“ bylo všechno, co Yadriel mohl říct.

Protože byli brujx tak pevně spjati s životem a smrtí, dušemi mrtvých i živými, když jeden z nich zemřel, cítili to všichni.

Poprvé se to Yadrielovi stalo, když mu bylo teprve pět. Vzbudil se uprostřed noci, jako by ho snad ze spaní vytrhla noční můra, a v mysli měl pouze svého dědečka. Když vylezl z postele a vplížil se do pokoje prarodičů, abuelito tam ležel bez hnutí. Abuelita mu seděla po boku, pevně ho držela za ruku, do ucha mu šeptala modlitby a po vrásčitých tvářích se jí koulely slzy.

Jeho otec stál na druhé straně a objímal Diega kolem ramen. Výraz v tátově obličeji byl stoický a zadumaný, v tmavých očích měl hluboký smutek. Matka sevřela Yadriela v náruči a jemně mu masírovala záda, zatímco se všichni loučili.

Abuelito zemřel ve spánku. Bylo to mírné a bezbolestné. Jediná věc, která Yadriela probudila, byl náhlý pocit ztráty, jako by mu někdo do žaludku nalil ledovou vodu.

Ale tohle bylo jiné. Ať už se Miguelovi přihodilo cokoli, nebyl to jemný odchod.

Musela se stát nějaká chyba. Tohle nedávalo smysl. Ačkoli to cítil, ačkoli přesně věděl, co to znamená, Miguel prostě nemohl být mrtvý.

Byl to Yadrielův bratranec a bylo mu teprve dvacet osm. Yadriel ho dříve toho večera viděl, když se zastavil v domě, aby před směnou na hřbitově ukradl pár babiččiných concha.

Došlo k nějaké nehodě? Možná Miguel odešel ze hřbitova a srazilo ho auto. Ani náhodou nemohl být zabit tady na hřbitově, no ne?

Potřebovali se dostat domů a zjistit, co Miguela tak násilně vytrhlo ze života.

Maritza měla delší nohy než Yadriel a binder ho svíral kolem žeber tak pevně, že sotva dýchal a jen stěží zvládal držet tempo. Váha portaje nacpaného do batohu ho najednou extrémně tížila.

Zahnuli za roh a vběhli přímo doprostřed chaosu. Zvučné hlasy. Lidé, kteří běhali dovnitř a zase ven z domu. Stíny pohybující se tam a zpět za závěsy.

Maritza rozrazila branku v drátěném plotě a vyběhla po schodech nahoru, Yadriel jí byl v patách. Skoro ho srazil k zemi někdo, kdo spěchal vstupními dveřmi ven, ale podařilo se mu protáhnout se dovnitř.

Jejich dům byl docela malý a v týdnech předcházejících Día de Muertos by „přecpaný“ bylo příliš mírné adjektivum. Každý povrch byl obložený čímsi nezbytným pro nadcházející oslavy. Opatrně navršené krabice plné modlitebních svící, hedvábní motýli monarchové a stovky barevných, pečlivě vystříhaných girland papel picado se hromadili na ošoupaném koženém gauči. Jídelní stůl byl odstrčen ke straně a zmizel pod závějí bílých cukrových lebek, které čekaly na nazdobení.

Měla to být scéna příprav na nejdůležitější oslavu roku, ale místo toho kolem panovala panika. Maritza se držela Yadriela zezadu za mikinu, když se tlačili vpřed.

Miguelova matka Claudia seděla u jídelního stolu. Po jejím boku byla Yadrielova abuelita a další brujas. Masírovaly jí ramena a tiše na ni španělsky hovořily, ale Claudia se nedala utěšit.

Zármutek se z ní valil doslova ve vlnách, Yadriel ho cítil až v kostech. Hluboké vzlyky nezkrotného surového žalu ho přiměly bolestí zamrkat. Znal ten pláč až příliš dobře. Sám si ho prožil.

Mohl se jen dívat, jak jeho abuelita kouzlí.

Dál Claudii klidně promlouvala do ucha, zatímco si vytáhla zpod černé blůzy vyšívané barevnými květy portaje a sundala ho z krku. Byl to starý růženec s dřevěnými korálky a cínovým nejsvětějším srdcem na konci. Lita obratnými prsty odšroubovala víčko a pak pomázla srdce kuřecí krví. „Usa mis manos,“ pronesla tichým, klidným hlasem a povolala Paní smrti. Zatímco mumlala, růženec se zaleskl zlatým světlem. „Te doy tranquilidad de espíritu.“

Lita přitiskla konec růžence Claudii na čelo. Po chvilce její vzlyky zeslábly. Zmučený výraz ustoupil, stažené linie její tváře se vyhladily. Yadriel cítil, jak se její bolest pomalu proměňuje v tupé bodání. Ramena jí poklesla, opřela se na židli s těžkýma rukama i nohama. Dlaně jí spočívaly v klíně, a ačkoli byla v obličeji pořád zarudlá a z očí jí nepřetržitě tekly slzy, její utrpení bylo daleko menší.

Zářící světlo babiččina růžence vybledlo, zase byl jen dřevem a cínem.

Yadriel se kdysi maminky zeptal, proč prostě člověku nevezmou všechnu bolest, když je smutný. Vysvětlila mu, že je důležité lidi nechat procítit zármutek a truchlit kvůli ztrátě někoho milovaného.

Yadriel svou babičku respektoval, stejně tak všechny brujas a jejich neuvěřitelné schopnosti. Jen jemu tyhle síly nikdy nepatřily.

Claudiinou hrudí teď zmítala škytavka. Lita mezitím stáhla svůj růženec a nechala po něm na jejím čele červenou šmouhu. Jedna z brujas Claudii podala sklenici vody, další jí něžně osušila tváře kapesníkem.

„Día de Muertos je jen za pár dní,“ připomněla lita Claudii angličtinou s těžkým přízvukem. Zmáčkla jí dlaň a jemně se na ni usmála. „Zase Miguela uvidíš.“

Samozřejmě měla pravdu, ale Yadriel si pomyslel, že právě teď to Claudii nijak neutěší. Lita mu totéž řekla po smrti jeho matky. Chápal, že mají štěstí, že se mohou se svými zesnulými blízkými znovu shledat, ale to ho v tom okamžiku nijak nepovzbudilo. Návštěva přicházející na dva dny v roce nikdy nemohla vynahradit ztrátu možnosti mít je nablízku zkrátka pořád.

A pak tu byl další problém: jestli Miguel nepřešel do říše mrtvých – pokud byl pořád připoutaný k tomuto světu – nemohl se na Día de Muertos vrátit.

Co se mu stalo?

Někdo spěchající z kuchyně pryč vrazil do Yadriela a zvuk hlasu jeho otce ho probral ze zamyšlení. Odtrhl oči od Claudie a propletl se mezi lidmi do kuchyně, Maritza hned za ním.

Uvnitř stálo ve skupince několik brujos, oči upírali na Yadrielova otce. Enrique Vélez Cabrera byl vysoký – tyhle geny Yadriel tedy rozhodně nepodědil – a průměrně stavěný. Měl trošku bříško, které se tlačilo na červeně kostkovanou košili zastrčenou do džínů. Enrique měl stejný úsporný sestřih a huňatý knír, co si Yadriel pamatoval. Jediný rozdíl tkvěl v tom, že dnes měly jeho vlasy na spáncích barvu soli a pepře.

Když Yadrielův dědeček zemřel, stal se Enrique vůdcem brujx z východního LA. Lita byla jeho pravá ruka, matriarcha rodiny a spirituální vůdkyně. Enriqua všichni respektovali a vzhlíželi k němu. Muži v místnosti mu věnovali ničím nerušenou pozornost, zvláště Diego, Yadrielův starší bratr, který mu stál po boku a živě přikyvoval každému pokynu, který jeho otec vyslovil.

„Potřebujeme najít Miguelovo portaje. Pokud nepřešel do říše mrtvých, bude k němu připoutaný,“ sdělil Enrique skupině a svíral přitom okraj dřevěného stolku. Hlas měl hluboký a vážný, v očích zápal. Yadriel se rozhlédl a viděl, že každý z brujos má ve tváři vepsaný šok.

„Lidi už prohledávají hřbitov – měl dnes večer směnu – ale potřebuju víc dobrovolníků, kteří půjdou do domu Claudie a Bennyho,“ řekl jim. Ačkoli už Miguelovi táhlo na třicet, pořád bydlel doma a pomáhal svému hendikepovanému otci. Byl laskavý a trpělivý a vždycky se k Yadrielovi choval moc hezky. Yadrielovi se v krku najednou usadil knedlík, který se mu nedařilo spolknout.

„Někdo musí dojít pro jednu z Miguelových košil a taky vzbudit Julia. Možná budeme potřebovat jeho psy,“ dodal Enrique a další z brujos odběhl.

Julio byl mrzutý starý brujo, který choval pitbuly a cvičil je tak, aby dokázali stopovat za pomoci pachu. Byla to schopnost, která se hodila pro hledání těl a úchytů ztracených duší.

„Hledejte všude!“ Enrique se narovnal, očima přejížděl po přecpané kuchyni. „Viděl někdo…“

„Tati!“ Yadriel se procpal dopředu.

Enrique k němu trhl hlavou a po tváři se mu rozlila překvapená úleva. „Yadrieli!“ Popadl ho a přitiskl si ho k hrudi, sevřel ho pevně v náruči. „¡Ay, Dios mío!“ Hrubou dlaní uchopil jeho tvář a vtiskl mu na vršek hlavy polibek.

Yadriel se napjal, automaticky se vzepřel náhlému fyzickému kontaktu.

Otec ho chytil za ramena a zamračeně se na něj zadíval. „Dělal jsem si starosti, bál jsem se, že se ti něco stalo!“

Yadriel o krok ustoupil a vymanil se z jeho sevření. „Jsem v pořádku…“

„Kde jste vy dva byli?“ dožadoval se Diego odpovědi a světle hnědýma očima těkal mezi ním a Maritzou.

Yadriel zaváhal. Maritza jen neurčitě pokrčila rameny.

To, že ceremoniál prováděli potají, mělo svůj důvod. Stejně tak existoval důvod, proč Maritza tak dlouho vyráběla jeho dýku, aniž by o tom její otec věděl. Rituály brujx byly založeny na prastaré tradici. A pokud se těmto tradicím někdo vzepřel, bylo to vnímáno jako kacířství. Když Yadriel odmítl předstoupit před Paní smrti při quince jako bruja, nenechali ho projít rituálem jako brujo. To vůbec nepřipadalo v úvahu. Řekli mu, že by to nefungovalo. Jen proto, že on říká, že je kluk, se nezmění způsob, jakým Paní smrti uděluje své požehnání.

Dokonce ho ani nenechali to zkusit. Bylo jednodušší skrýt se za léty tradic než posunout svou víru a pochopení, jak mechanismy světa brujx fungují.

Yadriel se kvůli tomu styděl za to, kým je. Jejich otevřené odmítnutí mu připadalo osobní, protože také bylo osobní. Bylo to přímé odmítnutí toho, kým je – transgender klukem, který se snaží najít si své místo v jejich komunitě.

Ale mýlili se. Paní smrti mu odpověděla. Teď jim to jen musí dokázat.

Do kuchyně přispěchal Orlando a přitáhl k sobě Enriqovu pozornost.

„Našel jsi ho?“ zeptal se.

Orlando jen zavrtěl hlavou. „Pořád prohledáváme hřbitov, ale není po něm zatím ani stopy,“ sundal si kšiltovku a zmačkal ji v dlaních. „Nedokážeme ho vycítit, nic – jako by prostě zmizel!“

„Tati!“ Yadriel se snažil vytáhnout na špičky a vypadat vyšší. „Jak vám můžu pomoct?“ Všichni ho zcela přehlíželi.

„Chci, aby se víc z vás vydalo do ulic, rozprostřete se do rojnice už od brány,“ rozkazoval Enrique a jeho těžká dlaň pořád spočívala na Yadrielově rameni. „Určitě neodešel z hlídky jen tak bezdůvodně.“

Orlando přikývl a zamířil ke dveřím. Yadriel se pohnul, aby se vydal za ním, ale otec ho pevně držel.

„Ty ne, Yadrieli,“ pronesl klidně, ale rozhodně.

„Ale vždyť můžu pomoct!“ trval na svém Yadriel.

Další brujo vklouzl do kuchyně a Yadriel ucítil v hrudi záblesk naděje.

Tío Catriz byl otcův starší bratr, ačkoli se to jen od pohledu poznat nedalo. Enrique Vélez Cabrera byl rozložitý a kulatý, Catriz Vélez Cabrera byl štíhlý a hranatý. Dlouhé černé vlasy nosil stažené do uzlu dole na krku. Měl vysoké lícní kosti a zahnutý nos. Jeho ušní lalůčky zdobily tradiční rozšířené plugy z jadeitu velikosti čtvrťáku.

„Tady jsi, Catrizi,“ povzdychl si Enrique.

„Tío,“ pozdravil Yadriel a najednou se necítil tak sám.

Catriz se na něj pousmál a otočil se k bratrovi. „Přišel jsem, jakmile jsem to pocítil,“ pronesl trochu zadýchaně. Uhlazená obočí se mu stáhla k sobě. „Miguel, je…?“

Yadrielův otec jen přikývl. Catriz pomalu, zasmušile zavrtěl hlavou. Několik brujos v místnosti se pokřižovalo.

Yadriel to postávání nedokázal dál snášet. Chtěl něco dělat. Chtěl pomoci. Miguel pro něj byl rodina a byl to dobrý chlap – pomáhal zabezpečit svou rodinu a k Yadrielovi se vždycky choval laskavě. Jedna z jeho oblíbených vzpomínek z dětství zahrnovala jízdu vzadu na Miguelově motorce. Rodiče Yadrielovi přísně zakázali se k ní vůbec přiblížit, ale když dost prosil, Miguel mu nakonec vždycky vyhověl. Yadriel si pamatoval, jak mu byla helma moc velká a tížila ho, zatímco ho Miguel vezl kolem bloku rychlostí sotva patnáct kilometrů za hodinu.

Uvědomění, že už ho nikdy živého neuvidí, zasáhlo Yadriela spolu s čerstvou vlnou zármutku.

„Co když ho nenajdeme?“ zeptal se Andrés a prolomil ticho. Byl to hubený, pihovatý kluk a taky Diegův nejlepší kamarád.

Svaly na čelisti jeho otce se napjaly. Všichni se po sobě podívali.

„Hledejte dál. Potřebujeme najít jeho portaje,“ řekl jim Enrique. „Pokud dokážeme přivolat jeho duši, můžeme se ho zeptat, co se stalo.“ Promnul si pěstí obočí. Očividně si nemyslel, že by Miguel zemřel a jednoduše mírumilovně přešel do posmrtného života. Yadriel souhlasil, nedokázal si to představit, když všichni jeho smrt pocítili tak násilně. „Doufejme, že bude někde u jeho těla.“

Yadrielovi se sevřel žaludek při představě Miguelova neživého těla někde na hřbitově.

Andrésova tvář získala působivý odstín zelené. Yadriel nedokázal uvěřit, že do něj byl kdysi zakoukaný.

Enrique z pultu zvedl svoje portaje. Byl to lovecký nůž, mnohem větší a působivější než ten Yadrielův, ale pořád daleko decentnější než portajes mladých brujos.

Třeba ty Diega a Andrése. Jejich nože byly delší, trošku zahnuté, příliš velké na to, aby se daly prakticky využít nebo jednoduše schovat. Do čepelí měly vyrytá jejich jména a zdobily je blýskavé přívěsky. Z jílce toho Andrésova visel na několikacentimetrovém řetízku křížek. Diegův měl zase na sobě calavera, lebku vykládanou zlatem. „Nevkusné,“ říkala Maritza. Zdobení bylo nepraktické, a hlavně úplně zbytečné.

„Musíme vyrazit,“ zavelel Enrique a všichni se dali do pohybu.

Tohle byla jeho příležitost.

Pomůže jim najít Miguela a uložit bratrance k odpočinku na hřbitově brujx. To byla povinnost brujos, a tak to taky udělá. Teď, když měl Yadriel vlastní portaje, by možná dokázal propustit Miguelovu duši do posmrtného života sám.

Udělal krok vpřed, aby otce následoval, ale Enrique natáhl paži, aby ho zadržel.

„Ty ne. Zůstaň tady,“ nakázal mu.

Yadrielovi spadl žaludek o několik pater níž. „Ale já vám můžu pomoct!“ naléhal.

„Ne, Yadrieli.“ Ozvalo se hlasité zvonění a Enrique začal v kapse štrachat a hledat telefon. Přejel palcem po displeji a zvedl si ho k uchu. „Benny, našli jste ho?“ zeptal se s napjatým výrazem.

Všichni ve skupině ztuhli. Yadriel slyšel spěšnou španělštinu na druhém konci.

Ale otcova ramena poklesla. „Ne, my taky ne.“ Povzdechl si a promnul si čelo. „Snažíme se shromáždit víc lidí, aby nám pomohli s hledáním…“

Yadriel po té příležitosti skočil. „Můžu pomoct!“ zopakoval.

Otec se od něj odvrátil a dál mluvil do mobilu. „Ne, to jsme ne…“

Yadriel se zamračil, vzedmulo se v něm podráždění. „Tati!“ trval na svém a udělal krok před otce. „Nech mě pomoct, já…“

„Ne, Yadrieli,“ zasyčel Enrique a soustředěně se kabonil, jak se snažil naslouchat hlasu na druhé straně.

Normálně se Yadriel s otcem nehádal, ale tohle bylo důležité. Rozhlédl se po brujos v místnosti, hledal někoho, kdo ho vyslechne, ale oni už mizeli ze dveří. Až na tío Catrize, který se na něj zmateně zadíval.

Když se otec dostal ke vchodovým dveřím, cosi Yadriela přimělo zastoupit mu cestu.

„Kdyby sis mě prostě jen poslechl…“ Strhl si batoh z ramen a rozepnul ho.

„Yadrieli…“

Zanořil do něj ruku a v prstech sevřel jílec svého portaje. „Podívej…“

„¡Basta!“

Při Enriquově křiku Yadriel nadskočil. Jeho otec byl kliďas. Muselo jít už opravdu do tuhého, aby s ním něco otřáslo nebo mu takhle povolily nervy. Právě díky tomu byl tak dobrým vůdcem. Když teď viděl, jak mu rudnou tváře, slyšel ostří v jeho hlase, vylekalo ho to. Poplašený byl dokonce i Diego, který kráčel hned za otcem.

Místnost ztichla. Yadriel cítil, že se na něj všichni dívají.

Sklapl pusu. Řez na jazyku ho pálil, cítil v puse ostrou, kovovou příchuť.

Enrique zabodl prst do vzduchu směrem k obývacímu pokoji. „Zůstaneš tu s ostatními ženami!“

Yadriel sebou trhl. Do tváří se mu vlilo horké zahanbení. Pustil dýku a nechal ji spadnout na dno batohu. Zamračil se na otce, snažil se vypadat zuřivě a odbojně, ačkoli ho oči pálily a ruce se mu třásly.

„S ostatními ženami,“ zopakoval a vyplivl ta slova, jako by byla otrávená.

Enrique zamrkal, jeho vztek se proměnil ve zmatení, jako by na Yadriela před sebou konečně pořádně zaostřil. Dal si mobil dál od ucha. Ramena mu poklesla, obličej se mu protáhl. „Yadrieli,“ povzdychl si a natáhl se k němu.

Ale tohle Yadriel nehodlal poslouchat.

Maritza se ho pokusila zastavit. „Yade…“

Nedokázal snést lítost, kterou měla vepsanou ve tváři. Uhnul z jejího dosahu. „Nedělej to.“

Otočil se a procpal se kolem přihlížejících, utekl dveřmi vedoucími do garáže. Zarachotily o zeď, než se za ním s prásknutím zavřely, zatímco dusal po schodech dolů. Světla zablikala a ožila, odhalila organizovaný chaos všude kolem. Auto jeho otce bylo zaparkované u jedné strany.

Naštvaně přecházel sem a tam po olejem ušpiněném betonu, dech mu drhnul v hrudi, žebra se napínala proti binderu, který je stahoval. Vařil se v něm vztek i rozpaky.

Chtěl křičet nebo něco rozbít.

Nebo obojí.

Myslí mu probleskla tvář jeho otce – pohled plný lítosti, když si uvědomil, co vlastně řekl. Yadriel ostatním necitelnost vždycky promíjel. Když použili špatné zájmeno nebo ho oslovili jménem, které už nepoužíval. Vždycky se snažil chápat, že se pletou, připisoval to jejich nepochopení nebo tomu, že jsou zkrátka takhle zvyklí – ačkoli mu to ubližovalo.

Teď už toho ale měl dost. Už ho unavovalo každému odpouštět. Unavoval ho boj o vlastní existenci, o to, aby mohl být sám sebou. Unavovalo ho, že je vždycky ten špatný, vždycky vyčnívá.

Ale zapadnout znamenalo popřít, kým je. Žít jako něco, čím není, ho téměř trhalo na kusy. Ale také zbožňoval svou rodinu a komunitu. Jako by nestačilo, že je vždycky na okraji – co by se stalo, kdyby ho zkrátka nemohli – nebo nechtěli – přijmout takového, jaký je?

Podráždění v jeho hrudi cosi zlomilo. Kopl do pneumatiky auta kanadou, což způsobilo akorát tak to, že mu v chodidle explodovala obrovská bolest.

Yadriel hlasitě zaklel a doskákal ke staré stoličce. Mrkal bolestí a ztěžka dosedl.

Taková kravina.

Zamračil se na černý sedan a vlastní rozzuřený obličej se na něj stejně nepříjemně zadíval z čelního skla. Všechno to pobíhání sem a tam mu úplně zničilo účes. Po stranách měl vlasy krátké a nahoře delší, trvalo mu dlouho, než je upravil podle svého přání. Vlasy byly jednou z mála věcí na jeho vzhledu, které mohl nějak ovlivnit. Sice nedokázal přimět košile, aby mu správně seděly – buď byly příliš obtažené přes hruď a boky, nebo komicky volné –, ale mohl si aspoň nechat vlasy postupně vyholit a utratit veškeré nevelké kapesné za pomádu Suavecito. Jedině ta dokázala zkrotit jeho husté vlnité tmavé vlasy. Kulaté tváře nijak zeštíhlit nedokázal, ale mohl si nechat narůst obočí tak, aby bylo silné a černé. Kanady byly stejně praktické jako estetické. Díky nim měl těch pár centimetrů navíc, které mu pomohly necítit se tak nejistě ohledně toho, jak malý je v porovnání s jinými šestnáctiletými kluky. Byly to jen malé změny, třeba to, že napodoboval styl oblékání a účesů Diega a jeho přátel, ale cítil se díky nim ve vlastní kůži víc doma.

Z rohu se ozvalo zašustění a následovalo zvědavé, rozechvělé mňouknutí. Zpoza hromady krabic se vysoukala drobná kočka. Ačkoli vypadala spíš jako karikatura zvířete, jedno ucho měla výrazně potrhané a levé oko neustále přimhouřené. Byla kostnatá a páteř měla trochu nakřivo. Konec ocasu měla víceméně lysý a na jednu zadní nohu pořádně nedošlapovala.

Yadriel ztěžka vydechl a pocítil, jak z něj spadla část napětí, které mu svíralo hruď. „Pojď ke mně, Mňaucaso,“ zavrkal a natáhl k ní ruku.

Kočka s dalším veselým mňouknutím zamířila k Yadrielovi a zvoneček na modrém obojku kolem krku jí při chůzi cinkal. Otřela se mu o nohy a na černých džínech po sobě nechala chomáče šedé srsti.

Yadriel se pousmál, přejel jí prsty po křivých zádech a pak ji poškrabal pod bradou, přesně jak to měla nejradši. Odměnila ho hlasitým vrněním.

Mňaucaso se připojila k rodině, když bylo Yadrielovi třináct. Právě tehdy ho mamka začala učit, jak se léčí. Brujas se obvykle svému umění učily dlouho předtím, než si prošly rituálem s portaje, ženy v rodině je tím vším prováděly pěkně krok za krokem.

Yadrielova maminka se snažila, aby konečně smočil prsty v léčivých vodách, ale on už ve třinácti věděl, že to nebude fungovat. Věděl, že není bruja. Už se vyoutoval před Maritzou, ale pořád v sobě ještě nenašel dost odvahy, aby o tom pověděl mamce. Čím víc se blížila jeho oslava quince, tím větší v něm narůstala panika.

Všichni měli za to, že je jen maličko opožděný nebo prostě jen nervózní. A právě proto se jeho maminka toho dne, když cestou ze školy našli malou šedivou kočičku u kraje silnice, rozhodla, že to využije jako ideální okamžik pro poučení.

Poznali, že je kočka zraněná, i když neviděli, jak kulhá. Možná ji srazilo auto nebo prohrála v souboji se psem nebo jedním z těch děsivých mývalů, kteří v noci pobíhali ulicemi. Yadriel cítil v koutku mysli jakési bodnutí, cítil bolest, která vyzařovala z její nohy. Když byl menší, nesnášel schopnost brujx vycítit bolest všech ostatních kolem. Vždycky byl silně empatický a to, že dokázal vycítit všechno utrpení světa, ho ničilo.

Maminka Yadriela usadila na obrubník a kočku si položila do klína do záhybů nadýchané sukně. Ze zápěstí si odmotala portaje – jadeitový růženec zakončený nádobkou, která na první pohled vypadala jako Panna Maria Guadalupská, ale když se člověk podíval zblízka, zjistil, že postavička je vlastně kostra. Maminka odšroubovala víčko a nechala si skápnout kuřecí krev na prsty, pak jimi přejela po sošce Paní smrti. Pronesla slova a růženec zalilo zlatavé světlo.

Bylo to tak malé zranění na tak drobném stvoření, že by ho Yadriel měl být schopný s mamčinou pomocí snadno zahojit. Vřele se usmála a jemně ho povzbudila, přidržela růženec u nohy té kočky. Yadrielovi se třásly ruce, bál se, že se něco pokazí, nebo hůř, že zaklínadlo bude fungovat a ukáže, že má opravdu být bruja. Maminka položila svou ruku přes jeho a maličko ji zmáčkla.

Yadriel pronesl poslední slova, ale kouzlo se obrátilo.

Pořád měl před očima kapky šarlatu, které dopadaly na matčinu bílou sukni. To příšerné vřískání. Náhlou ostrou bolest té ubohé kočky, která se mu zaryla do hlavy. Ohromený pohled na tváři mamky. Nemohlo to trvat víc než několik málo vteřin, než si kočku vzala k sobě a rychle ji vyléčila.

Mrknutím oka ten příšerný zvuk ustal. Bolest zmizela. Kočička zavřela oči a jako chlupaté klubíčko se stulila na mámině klíně.

Yadriel se nedal utišit, byl na dlouho přesvědčený, že tu ubohou kočku zabil. Maminka si ho přitáhla k sobě a jemně mu šeptala do ucha.

Pššt, to je v pořádku. Je v pořádku, jenom spí, vidíš?

Ale Yadriel viděl jen svoje selhání: cítil jen drtivou váhu vědomí, že to nedokáže. Ale co víc, věděl, že tohle on není. Není bruja.

Maminka mu chladnými prsty přejížděla po tváři, odhrnovala mu vlasy z očí. To je v pořádku, říkala, jako by to taky věděla.

Ani mamce se nikdy nepodařilo tu kočku uzdravit úplně. Obrácené kouzlo jí ublížilo tak, že to nedokázala napravit, ale kočku nic nebolelo. Vzali si ji domů a Yadriel se ze všech sil snažil ujistit, že je dobře živená a je o ni postaráno. Dokonce i teď spala každou noc v jeho pokoji a vždycky jí od večeře nosil kousky choriza a kuřete.

Maminka tu kočku láskyplně pojmenovala Mňaucaso podle toho slavného umělce a jeho křivých obrazů.

Mňaucaso byla víc než jen kočka, mnohem blíž měla ke společníkovi. Když se Yadrielovi stýskalo po mamince, jako by to věděla. Když pocítil v žaludku tíživou vinu, stočila se mu na klíně a hlasitě předla. Byla jeho klubíčkem vřelosti a útěchy, ve kterém pořád žila magie jeho matky.

Mňaucaso se mu stulila u nohou. Yadriel ji poškrabal v hebké srsti za ušima a drbal ji tak dlouho, až se její jantarové oči zavřely.

Maminka ho nikdy znovu netlačila do léčení. V komunitě vystavěné na tak stabilních tradicích znamenaly novinky, že Yadriel nedokáže léčit, totéž, jako by v sobě neměl žádnou magii. Jeho quince tak byly odsunuty na neurčito.

Brujx si mysleli, že je jen produktem ředění magie, které se pomalu propracovávalo jejich rodovými liniemi. Ale Yadriel a jeho mamka oba věděli, jak je to doopravdy.

To ona mu online koupila jeho první binder a pomohla mu říct o všem otci a bratrovi. Bylo těžké vysvětlit sebe samého a svou identitu nejen rodině, ale celé komunitě. Pořád tomu nerozuměli, to bylo jasné, ale když byla maminka ještě živá, alespoň se tím mohli propracovávat spolu.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Kluci ze hřbitova.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.