Pro Jen Lumovou a Katie a Davida Leeovi

PROLOG

HAZEL CAMILLE BRADFORDOVÁ

Než se do toho pustíme, pár věcí byste o mně měli vědět:

1. Jsem bez peněz a navíc líná – což je hrozná kombinace.

2. Na večírcích si připadám trapně, a když se snažím uvolnit, většinou piju tak dlouho, až skončím nahoře bez.

3. Ve většině případů mám raději zvířata než lidi.

4. Prakticky se můžete spolehnout, že nakonec pokaždé udělám nebo řeknu nějakou blbost. Samozřejmě v tu nejméně vhodnou chvíli.

Stručně řečeno mám skutečně výjimečné dispozice dělat ze sebe pitomce.

Což by mělo pro začátek stačit jako vysvětlení, proč jsem s takovým úspěchem nikdy nechodila s Joshem Imem: jako potenciální přítelkyně jsem se v jeho přítomnosti pokaždé naprosto znemožnila.

Tak například, když jsme se potkali poprvé, bylo mi osmnáct, jemu dvacet, a já mu pozvracela boty.

Nikoho z přítomných jsem tím nepřekvapila (vše probíhalo v souladu s bodem číslo dvě, viz výše), a ačkoli si z toho večera nic nepamatuju, můžete se spolehnout, že Josh si na něj vzpomíná dokonale. Podle všeho jsem pár minut po příchodu na svůj první vysokoškolský večírek převrhla skládací stolek se spoustou pití a poté se zahanbeně stáhla do rohu, kde jsem spolu s dalšími prvňáky utápěla rozpaky ve zbývajícím levném alkoholu.

Když tu historku vypráví Josh, nikdy nezapomene zmínit, že než jsem se mu vyzvracela na boty, zkusila jsem ho okouzlit svým přiopilým: „Nikoho tak sexy jako ty jsem ještě nepotkala a moc ráda se s tebou dneska vyspím.“

Načež jsem hořkou pachuť z jeho odtažitě mlčenlivé reakce dost nevhodně spláchla panákem triple secu, který jsem vycucla Tonymu Bialymu z jeho svalnatého břicha.

O pět minut později to ze mě lítalo na všechny strany a taky na Joshe.

Tím to ale neskončilo. Další rok jsem byla v druháku, Josh v posledním ročníku a já už věděla, že se mám triple secu raději vyhnout a že když se na klice objeví ponožka, spolubydlící si zrovna užívá, a nechce, aby někdo lezl dovnitř.

Josh ale bohužel ponožkový jazyk neovládal a já nevěděla, že bydlí s Mikem Stedermeierem, hvězdným zadákem školního fotbalového týmu a současně klukem, s kterým jsem si to právě rozdávala. Čímž myslím přesně v té chvíli. Takže při našem druhém setkání mě Josh Im našel na pokoji nahou uprostřed nejlepšího a k tomu na všech čtyřech ohnutou přes pohovku.

Nejvýmluvnější je ale podle mě drobná příhoda, které jsme si zvykli říkat e-mailový incident.

Během jarního semestru v druhém ročníku mi Joshe přidělili jako školního poradce. Už dřív jsem si samozřejmě všimla, že vypadá moc dobře, ale teprve tehdy mi došlo, jak je úžasný. Mimo svých běžných studijních povinností se věnoval lidem, kteří zaostávali, dělil se s námi o zápisky a před zkouškami doučoval po kavárnách. Byl chytrý a vtipný a k tomu vynikal nenucenou přirozeností, o které jsem dávno věděla, že jí nejsem schopna.

Všichni jsme ho zbožňovali, ale mně šlo o víc: Josh Im byl mým vzorem dokonalosti. Chtěla jsem, abychom byli přátelé.

V té době jsem si nechala vytrhnout zuby moudrosti a nejdřív jsem si myslela, že všechno půjde jako po másle: prostě mi je vytáhnou, spolknu pár ibuprofenů a budu to mít za sebou. Pak se ale ukázalo, že mám v jednom zubu velký kaz a před zákrokem mě budou muset uspat. Když jsem pak doma přišla k sobě, byla jsem úplně zblblá a zpocená, v puse mi zely dvě svíravě bolestivé díry, tváře mi nadouvaly sterilní vycpávky a celá vyděšená jsem si uvědomovala, že za dva dny mám odevzdat referát.

Mámin rozumný návrh, že mě omluví, jsem odmítla, a místo toho jsem sesmolila a odeslala e-mail, který Josh následně vytiskl a zarámovaný si ho pověsil do koupelny:

Drhý Joshi,

f třídě si řek, že dyž ti pošlem práci, mrkneš na to. Chtěla jsem to poslat a zaspala jsem si to do kalendáře, abych nezapomněla. Ale pak se stalo, že mi trhali zuby modrosti, úplně šecky. Vážně jsem se děsně snažila a zatím mám solidní béčko (!!!). Seš strašně chytrej a vým, že dyž mi pomůžeš, dám to. Můžeš mi přihrát eště pár dní???? Z těch prášků je mi šoufl a vím, že nemůžeš každým žuldákovi dělat výjimky, ale když to pro mě uděláš, budu na tebe myslet u každé fondány

miluju tě

Hazel Bradfordová (vážně Hazel, ne Haley, jak si říkal, ale nevadí, vůbec se nemusíš cítit trabně drapbě smudně)

A jen tak mimochodem, svou odpověď si taky zarámoval a pověsil ji pod můj e-mail:

Hazel-ne-Haley,

tu výjimku pro tebe udělám, a nedělej si hlavu. Trapně se necítím, protože já jsem ti nenazvracel do bot ani se před tebou neválel nahej na pohovce.

Josh

A právě v tom okamžiku jsem si uvědomila, že jsme si s Joshem souzeni jako nejlepší přátelé a že to nikdy nesmím pokazit snahou dostat se mu do postele.

V tom roce bohužel absolvoval a já se obavami ze sexu nemusela trápit, protože znovu jsem ho viděla až za řadu let. Možná byste řekli, že jsem se za tu dobu dala trochu dohromady a že on na zážitky s Hazel-ne-Haley Bradfordovou zapomněl, ale to byste byli úplně vedle.

PRVNÍ KAPITOLA

HAZEL

O SEDM LET POZDĚJI

Lidé, kteří mě znali na vysoké, by byli nejspíš zděšeni, kdyby se dozvěděli, že jsem skončila jako učitelka na základce, kde mám na starosti vzdělávání naší rozjívené, nijak mimořádně bystré mládeže, ale ve skutečnosti jsem v tom podle mě docela dobrá. Nijak mi nevadí udělat ze sebe blázna, a navíc ovládám zvláštní schopnost naladit se na duševní pochody osmiletého dítěte.

Nejraději mám třeťáky; pro osmiletá děcka mám prostě slabost.

Když jsem dva roky učila páťáky, každý den jsem končila celá zpocená a dokonale vyšťavená a během dalšího roku u předškoláků jsem si uvědomila, že ani na výcvik na nočník nemám tu správnou výdrž. Ale třeťáci jsou pro mě dokonalí. Prdící vtipy dělají, aniž by si přitom nechutně pšoukali, láskyplně mě přijímají jako tu nejchytřejší bytost na celém světě, a když je potřebuju postavit do latě, stačí, když hlasitěji tlesknu.

Dnes je ale bohužel poslední školní den, a zatímco ze stěn sundávám spoustu čtvrtek s motivačními hesly, kalendáře, tabulky se splněnými úkoly a umělecká díla svých žáků, s nepříjemně staženým hrdlem si uvědomuju, že je to naposled, kdy uvidím tuhle třetí třídu.

„Vypadáš nějak smutně.“

Otočím se a s překvapením vidím Emily Goldrichovou, moji nejlepší kamarádku a také učitelku – i když ne tady na Merionu –, která vypadá vymydleně a upraveně, protože jí letní prázdniny začaly o týden dřív než mně. V ruce drží nějaký pytlík, ve kterém by doufám mohla mít něco z thajského fast foodu, ale popravdě jsem tak hladová, že bych schroustala i jablíčkovou sponku, co má ve vlasech. Sama mám na hlavě cosi připomínající špinavý smeták, navíc se spoustou třpytek, kterými mě osmiletá Lucy Nguyenová potěšila během oslav posledního školního dne.

„Maličko jsem,“ přikyvuju a gestem přejedu tři prázdné stěny. „I když současně je na tom taky něco očistného.“

S Emily jsme se seznámily zhruba před devíti měsíci při online politické diskuzi, kde jsme podle spousty času stráveného planým tlacháním pochopily, že jsme obě bezdětné.

Osobně jsme se setkaly u kávy a okamžitě se z nás staly kamarádky. Tedy přesněji řečeno, zjistila jsem, jak je úžasná, a zvala ji na kávu tak dlouho, dokud jsem si ji nezískala. Emily říká, že když poznám někoho, kdo se mi líbí, proměním se v chobotnici a tak dlouho ho omotávám chapadly, dokud si mě taky nezamiluje.

Emily učí na Riverview páťáky (což z ní dělá skutečnou hrdinku), a když se na její škole uvolnilo místo pro učitele ve třetí třídě, chytla jsem přihlášku a utíkala jako o závod. Byla jsem na jednu z deseti nejlepších škol tak nažhavená, že jsem vystřelila jako šíp a teprve na schodech k ředitelně si uvědomila, že (1) postrádám podprsenku a (2) na nohou mám papuče s Homerem Simpsonem.

Nic se ale nestalo. O dva týdny později jsem na pohovor dorazila patřičně oblečená a můžete hádat, kdo to místo dostal.

Myslím, že já!

(Tedy jisté to zatím není, ale Emily je manželka ředitele, takže bych řekla, že to mám v kapse.)

„Přijdeš večer?“

Emina otázka mě vytrhává z duševního a fyzického souboje s mimořádně vzpurnou skobičkou ve zdi.

„Dnes večer?“

„Jasně že dnes.“

„Mohla bys to upřesnit?“ zeptám se klidným tónem a otočím se přes rameno.

„K nám domů.“

„Nějaké další informace?“ U Em a Davea jsem strávila spoustu pátečních večerů, obvykle u domina a masa, které nám Dave ogriloval.

Em krátce vzdychne, přejde k mému stolu a z krabice s nářadím s obrázky dalmatinů vytáhne kladivo, abych konečně dostala tu skobu ze zdi. „Na grilovačku.“

„Už vím!“ Vítězně třímám kladivo a přemýšlím, jestli skobu potrestám zkázou v odpadkovém koši nebo ji zodpovědně zrecykluju. „Pracovní večírek.“

„Nebude to nic oficiálního. Přijde pár prima učitelů, s kterými se možná ráda seznámíš.“

V mém výrazu musí vidět lehké obavy, protože všichni si pamatujeme číslo dvě z Hazelina seznamu. „Ale musíš slíbit, že na mě při pití dohlídneš.“

Z nějakého důvodu se pobaveně zasměje, ale mě při pomyšlení na setkání s novými kolegy lehce mrazí. „S lidmi z Riverview budeš určitě v pohodě.“

–=–

Emily nejspíš nepřeháněla. Sotva vystoupím ze svého spolehlivého saturnu ročník 2009, kterému důvěrně říkám Giuseppe, okamžitě zaslechnu hudbu – podle všeho od jednoho z těch španělských zpěváků, které Dave tak miluje – a na pozadí hlasů a Daveova nezaměnitelného řehotu cinkot skleniček. Nos mi napovídá, že se připravuje carne asada, což znamená, že nebude chybět ani margarita, a že si budu muset dávat pozor, abych neskončila bez halenky.

Rozhodně mi držte palce.

Zhluboka se nadechnu a naposledy zkontroluju oblečení. Nejde o žádnou marnivost, protože rozepnutý knoflík, vykukující spodní prádlo nebo naruby oblečená sukně u mě nejsou žádnou vzácností. Nejspíš je to jeden z důvodů, proč je mi tak dobře ve třídě plné třeťáků.

Emilin a Daveův dům je stavěný v pozdně viktoriánském stylu, s kterým na boční zdi směrem k zadnímu dvorku zajímavě kontrastuje porost vzpurného břečťanu. Klikatou cestu k brance lemuje květinový záhon a celou dobu mě spolehlivě vede zvuk hudby.

Emily si dala na prvním letním večírku vážně záležet. Cestu zdobí pás lampiónů a na ceduli „Léto budiž pozdraveno“ není jediná chyba. Na mých oslavách se jídlo podává z papírových tácků, pije se víno z krabice, a přestože trvám na tom, že ŽÁDNOU POMOC NEPOTŘEBUJU, VŠICHNI SI SEDNĚTE A BUĎTE V KLIDU, pokaždé připálím lazaně.

Právě s Emily bych se srovnávat rozhodně neměla. Mám ji vážně ráda, ale je tak dokonalá, že všichni ostatní vedle ní vypadají jako neschopní ubožáci. Stará se o zahradu, plete, každý týden přečte minimálně jednu knížku a k tomu vyniká záviděníhodnou schopností spolykat, na co přijde, a nepřibrat ani gram. Navíc má Davea, mého nového nadřízeného (aspoň doufám!) a chlapa s tak přirozeně pokrokovými názory, že vedle něj vypadám skoro jako machistická sexistka. Má pěkných pár centimetrů přes dva metry (jednou večer jsem ho přeměřila nevařenou špagetou) a vypadá moc dobře, takže se vám skoro nechce věřit, že to není hasič. Vsadila bych se, že v posteli si náramně užívají.

Emily na mě volá jménem a mí budoucí přátelé na zadním dvorku se otáčí, aby zjistili, proč tak křičí: „Čekáme tě i s dvojčaty tady vzadu!“ Chvíli stojím a prohlížím si prostor za domem, který vypadá líp než jindy. Podél kamenné pěšiny se vine koberec nádherně zelené trávy, jakou najdete jen na tichomořském Severozápadě, na záhonech právě rozkvétají bohyšky a uprostřed stojí mohutný dub s větvemi ověšenými malými papírovými lampióny, jehož hustá koruna chrání hosty před posledními paprsky zapadajícího slunce.

Emily na mě mávne a já s úsměvem a lehkým pokývnutím směrem k Daveovi – který drží džbán s nezbytnou margaritou – mířím do zadní části k malé skupince lidí, z kterých možná budou mí noví kolegové.

„Pojď za námi, Hazel,“ opakuje Em a hned nato se obrátí ke dvěma ženám usazeným vedle ní. „Slibuju, že se vám bude vážně líbit.“

Je tu někdo, kdo by hádal, že moje první konverzace s třeťáckými učiteli z Riverview se bude točit kolem prsou, navíc aniž bych s tím tématem přišla já? Pokud ne, tak si z toho nic nedělejte. Mě by to taky nenapadlo! Trin Beckmanová je podle všeho z celé skupinky nejstarší, a když jí Emily namíří na hruď ukazovákem, ochotně přikyvuju, že má vážně skvělé poprsí, i když podle ní by potřebovalo o něco lepší podprsenku. Další poznámka se týká nějakých tří tužek a já jí tak úplně nerozumím. Allison Patelová, další z mých kolegyň pro třetí třídu, si stěžuje na plochou hruď, zatímco Emily ukazuje na svá vlastní áčka, a přitom se mračí na mé pevné trojky.

„Takže jsi vítěz.“

„A jak vypadá trofej? Dostanu velkýho bronzovýho ptáka?“

Zase ta moje nevymáchaná pusa. Někdy mám pocit, jako by si podobnými kousky vyřizovala sourozenecké účty s mozkem. A právě teď ho vyřadila pravým hákem ze hry.

Emily vypadá, jako by jí vlítl obří pták do pusy a Allison se tváří, jako by o tom všem hrozně vážně uvažovala. Zato Trin se rozchechtá na celé kolo, až sebou všechny překvapeně trhneme. „Mělas pravdu, vážně s ní bude legrace.“

Dlouze vydechnu a cítím se příjemně polichocená – zejména když si všimnu, že pije jen vodu. Trinina tolerance k mé naprosté absenci taktu zjevně nijak nesouvisí s Daveovou zabijáckou margaritou. Prostě si jen potrpí na exoty. Má chapadla čekají na další oběť.

Napravo od Emily se objeví nějaký stín, ale já se věnuju Daveovi, který mi podává dokonale načasovanou margaritu, tiše šeptá „Hlavně žádný spěch“ a rychle mizí.

Lepšího nového šéfa jsem si snad ani nemohla přát!

„Co se to tu děje?“

Hlas patří nějakému muži a odpovědi se ujímá Emily. „Právě jsme probíraly, že nejlepší prsa má tady Hazel.“

Zvednu oči od sklenky, abych se podívala, jestli člověka, který mi právě zírá na hrudník, náhodou neznám a… páni.

Páááni.

Jeho tmavé oči se udiveně rozšiřují a se zvláštním cuknutím krásně tvarované čelisti rychle uhne pohledem. Mám pocit, že každou chvíli budu zvracet.

Je to on. Josh.

Josh Im. Můj vzor dokonalosti.

„Myslím, že debatě o prsou se raději vyhnu,“ poznamená a suše si při tom odkašle.

Nevím, jak je to možné, ale vypadá ještě líp, než jak si ho pamatuju z vysoké. Je nádherně opálený a v obličeji připomíná antické sochy.

Josh se začíná vyděšeně stahovat, ale můj mozek rychle využije příležitost k odplatě.

„Vlastně o nic nejde,“ mávnu přehnaně nenuceně rukou, „protože Josh už moje prsa viděl.“

Všichni mlčí.

V naprostém tichu se nehne jediný lístek.

„Tedy, ne že by je chtěl vidět.“ Mozek dělá, co může, aby to napravil. „Prostě na něj vykoukly.“

Vzdálený cinkot zvonkohry zní jako umíráček.

Ptáci přestávají mávat křídly a bezvládně padají k zemi.

„Čímž nechci říct, že bych mu je ukazovala,“ pokračuju a Emily bolestně vzdychne.

„Prostě mě zastihl se svým spolubydlícím, když jsme–“

Josh mně položí ruku na paži. „To stačí, Hazel. Raději už… nemluv.“

Emily se tváří naprosto zmateně. „Tak moment. Odkud se vy dva vlastně znáte?“

„Z vysoké,“ vysvětluje Josh, aniž by uhnul pohledem.

„Přesně tak, z báječných časů za studií,“ přitakám a usilovně se křením.

„Takže jste spolu chodili?“ zeptá se Trin a střídavě po nás přejíždí tázavým pohledem.

„Bože můj, to ani náhodou,“ ohradí se Josh a najednou je bledý jako stěna.

Skoro jsem zapomněla, jak moc ho mám ráda.

–=–

Ďábelský manipulátor Dave Goldrich, alias můj nový ředitel, zlomyslně čeká na moji třetí margaritu, než mi konečně sdělí, že jsem místo dostala a můžu nastoupit jako nová učitelka třeťáků. Nejspíš se těšil na mou ohromenou odpověď, takže věřím, že jsem ho svým „No paráda! A neděláš si prdel?“ nijak nezklamala.

„To vážně nedělám,“ uklidňuje mě se smíchem.

„Doufám, že mám díky Emily v osobní složce aspoň pár plusových bodů.“

„Jen neoficiálně.“ Dave se sklání z výšky oběžné dráhy mezinárodní vesmírné stanice a lehce mě líbá na temeno hlavy. „Rozhodně ale nemůžeš čekat žádné zvláštní zacházení. Práci a osobní život vždy pečlivě odděluji a od tebe čekám to samé.“

Samozřejmě si vybírám jen to skutečně důležité. „Takže patřím mezi oblíbené?“ cením na něj zuby a snažím se ho okouzlit svými půvabnými dolíčky. „Ale neboj, pokud nechceš, Emily to neřeknu.“ Dave se směje a snaží se mi vzít sklenku z ruky, ale já rychle uhnu a ještě víc se k němu nakloním: „A pokud jde o Joshe, je to pěk–?“

„Sestra neříkala, že přestupuješ na Riverview.“

Josh musí být částečně upír, soudě podle toho, jak nenadále se vtěsnal mezi naše rozpálená těla.

Prudce se narovnám a mávnu rukou, jako bych chtěla zahnat všechny nejasnosti. „Tvoje sestra?“

„Přesně tak, moje sestra,“ opakuje pomalu, „kterou znáš jako Emily Goldrichovou a které rodiče říkají Im Yujin.“

Najednou mi to dojde. Doposud jsem Em znala jen pod jménem jejího manžela. Nikdy mě nenapadlo, že její milovaný starší bratr – oppa –, o němž jsem v jednom kuse slýchala, je Josh, kterého jsem před lety pozvracela. No páni. Zjevně jde o dospělou verzi kluka s rovnátky, kterého jsem vídala na řadě fotografií v Emilyině obývacím pokoji. A nutno říct, že puberta odvedla vážně dobrou práci.

„Poslouchej, Emily, tvé korejské jméno je Yujin?“ otočím se ke kamarádce.

„A on je Jimin,“ přikyvuje Emily.

Koukám na Joshe, jako bych před sebou měla úplně nového člověka.

Jeho dvojslabičné jméno zní jako smyslný vzdech, jako sten, který si dokážu představit těsně před orgasmem, když mi chybí slova.

„Podobně sexy jméno jsem asi v životě neslyšela.“

Josh zbledne, jako by se bál, že mu znovu nabídnu, aby se se mnou vyspal, a já se dám do smíchu.

Asi bych se měla stydět, že jsem se v minulosti chovala tak nepatřičně, ale teď to není o moc lepší a na pozdní lítost si beztak dvakrát nepotrpím. Tak na tři rychlé nádechy se na sebe s Joshem usmíváme a nečekanou situací se dobře bavíme. V komiksové verzi bychom nejspíš měli místo očí dvě velké spirály.

Pak ale Joshův úsměv zmizí, jako by mu najednou došlo, že působím směšně.

„Slibuju, že ti na sestřině večírku nebudu dělat žádné návrhy,“ šeptám polohlasem.

„Moc děkuju,“ mumlá rozpačitě.

„Hazel ti dělala návrhy?“

Josh přikývne a po dalších dvou vteřinách přelétne pohledem ke svému švagrovi – mému novému šéfovi. „Přesně tak.“

„Dělala,“ přikyvuju. „Na vysoké. Těsně předtím, než jsem mu pozvracela boty. Počítám to mezi své méně úspěšné seznamovací pokusy.“

„Pár jsem jich zaznamenal,“ přikývne Josh a skloní pohled ke kapse, kde mu vibruje telefon. Rychle ho vytáhne, a když bez sebemenší změny výrazu přečte zprávu, znovu ho odloží.

Nejspíš tu působí nějaké mužské feromony, protože Dave z toho vyčetl něco, čeho jsem si vůbec nevšimla. „Špatné zprávy?“ ptá se se staženým obočím záměrně tichým hlasem, jako by byl Josh ze skla.

Josh pokrčí rameny a zatváří se bezvýrazně. Na čelisti mu ale cuká sval, který mě děsně znervózňuje. „Tabitha na víkend nepřijede.“

Teď pro změnu cuká ve tváři mně. „Vážně existuje někdo se jménem Tabitha?“

Oba se ke mně obrátí, jako by nechápali, jak to myslím.

Což ale není možné.

„Chci říct,“ pokračuju zajíkavě, „že Tabitha je jméno, které mi sedí snad jen na vážně hodně odporného člověka. Někoho ze skalního doupěte, kam unáší roztomilá štěňátka.“

Dave si krátce odkašle, zvedne sklenku k ústům a dlouze se napije. Josh na mě jen vyjeveně zírá. „Tabby je moje přítelkyně.“

„Tabby?“

Usilovně polykám, abych nevyprskla smíchy, zatímco Dave mě opatrně chytne za rameno. „Už raději mlč, Hazel.“

„Další zápis do osobní složky?“ zeptám se a zvednu oči k jeho dobře známé klidné vousaté tváři. Obloha mezitím potemněla a hlavu mu lemuje svatozář z několika venkovních světel.

„Nic z večírku se nepočítá, ale musím říct, že jsi vážně číslo. Jenom bys neměla na Joshe tolik tlačit.“

„Podle mě máš pro trhlý holky slabost.“

Dave se má co držet, ale nakonec se ovládne, a aniž by na sobě dal něco znát, otočí se a odchází. Zůstávám sama s Joshem Imem, který si mě prohlíží, jako kdyby zkoumal pod mikroskopem nějaký infekční vir.

„Vždycky jsem si myslel, že jsem tě zastihl ve… zvláštní životní etapě.“ Joshovo levé obočí se vyklene do elegantního oblouku. „Ale ty jsi taková pořád.“

„Asi bych se měla za spoustu věcí omluvit,“ připouštím, „ale nevím, jestli nebudu pokračovat i v budoucnu, takže asi raději počkám, až oba zestárneme.“

Polovina Joshových úst se zkřiví v úšklebku. „Rozhodně musím říct, že někoho podobného jsem ještě nepotkal.“

„Někoho, s kým bys nikdy nemohl chodit?“

„Tak nějak.“

DRUHÁ KAPITOLA

JOSH

Hazel Bradfordová. To teda zírám.

Na vysoké bych asi těžko hledal člověka, který by o Hazel Bradfordové neměl nějakou historku. Můj spolubydlící Mike jich měl samozřejmě spoustu – většinou dost divokých se sexuálním podtextem –, ale ostatní by přidali spoustu podobných těm mým: jak Hazel Bradfordová absolvovala blátivý půlmaraton a bez vykoupání dorazila na večerní praktika do laboratoře, protože nechtěla přijít pozdě. Jak Hazel Bradfordová sesbírala víc než tisíc podpisů na podporu účasti v místní charitativní soutěži v pojídání hot dogů, načež si na pódiu, přímo před kamerami uvědomila, že se snaží nejíst maso. Jak Hazel Bradfordová organizuje výprodej oblečení svého bývalého přítele, jenž mezitím stále ještě spí po večírku, kde ho přistihla nahého při sexu (mimochodem, s dalším klukem z jeho děsné garážové kapely). A moje nejoblíbenější – jak Hazel Bradfordová přednáší na hodině lidské anatomie o složení a funkci penisu.

Vždycky jsem přemýšlel, jestli jí to nedochází, nebo jestli je jí jedno, co si o ní ostatní myslí, ale jisté je, že i při těch největších trapasech pokaždé působila nevinně a doslova sršela energií. A teď tu stojí přímo přede mnou – se svými sto šedesáti dvěma centimetry, padesátikilovým, potem nepřehlédnutelně oroseným tělem, velkýma hnědýma očima a vlasy staženými do obřího hnědého uzlu – a vypadá, že se vůbec nezměnila.

„Můžu ti říkat Jimine?“ ptá se bezelstně.

„Ne.“

„Ale proč, na své kulturní dědictví bys měl být hrdý, Joshi,“ pokračuje s nechápavým výrazem.

„To taky jsem,“ potlačím úsměv, „jenže ty to vyslovuješ ‚Dží-min‘.“

Z jejího pohledu je jasné, že mi nerozumí.

„To není to samé,“ vysvětluju a zřetelně vyslovuju: „Dži-min.“

Hazel se tváří snaživě, skoro svůdně. „Džííí-min?“

„Kdepak.“

Hazel to vzdává, narovná se, usrkne trochu margarity a rozhlídne se kolem. „Žiješ v Portlandu?“

„Přesně tak.“ Kus za Hazelinými zády vidím sestru, jak přistupuje k Daveovi, přitahuje si ho dolů k sobě a na něco se ho ptá, načež se oba podívají přímo na mě. Určitě chce vědět, kde je Tabby.

Od chvíle, kdy Tabitha získala práci v L. A. – vysněnou pozici redaktorky v módním časopise –, mi bylo jasné, že musím počítat s víkendy, kdy jeden z nás nebude moct letadlem na jih (já) nebo na sever (ona), ale i tak mě vážně štve, že před třemi ze čtyř posledních víkendů příjezd z nějakého důvodu na poslední chvíli zrušila.

Možná za to nemůže a prostě se na ni jen navalilo příliš práce.

Jenže co může při psaní do módního časopisu tak hrozně hořet?

Vážně netuším. Takže to budu muset nechat být.

Hazel pořád ještě mluví.

Znovu se jí snažím věnovat pozornost a zjišťuju, že ať už právě mluvila o čemkoli, končí to otázkou. S vykulenýma očima na mě netrpělivě zírá a divně se při tom šklebí.

„Co to?“

Hazel si odkašle a pomalu opakuje: „Ptala jsem se, jestli jsi v pohodě.“

Přikyvuju, upíjím z láhve s vodou a snažím se, aby neviděla, jak mi podrážděním cukají koutky. „Naprosto. Jen toho na mě bylo během týdne trochu moc.“ V duchu sčítám přesný účet: průměrně jedenáct hodin a třicet pět klientů denně, abych měl celý víkend volno. Výměny kolenních a kyčelních kloubů, bursitidy, podvrtnuté kotníky, přetržené šlachy a jedna zlomenina pánve, z které mě rozbolely ruce, ještě než jsem se pustil do práce.

„Já jen, že toho moc nenamluvíš,“ říká Hazel a já k ní skloním hlavu, abych jí viděl do očí. „Navíc je tu Daveova margarita, a ty piješ jen vodu.“

„Nejsem zrovna žádný přeborník…“ uprostřed věty končím a s láhví v ruce se rozmáchnu směrem k okolní, čím dál hlučnější společnosti.

„V pití?“

„To ne, jen…“

„Ve skládání slov do vět a vět do smysluplných celků?“

„Ve společenské konverzaci,“ vysvětluju trochu upjatě a špulím při tom rty.

Hazel mě za to odmění smíchem. Ramena zvedá až k uším a vypadá přitom jako komiksová postavička, které se na temeni houpe sem a tam uzel vlasů. S trochu provinilým pocitem si uvědomím, že mi přes veškerou potrhlost připadá strašně sexy. Zvláštní svrbění, které se od srdce přesunuje kamsi k rozkroku, rychle zakryju nenuceným „Seš vážně dost praštěná.“

„To jo. A co bys taky čekal, když celé dny trávím s bandou děcek?“

Chystám se podotknout, že podle mě taková je, co pamatuju, ale Hazel mezitím pokračuje: „A co vlastně děláš?“

„Pracuju jako fyzioterapeut,“ vysvětluju a rozhlížím se kolem, jestli už dorazil můj obchodní partner Zach, jehož oranžovou čupřinu ale nikde nevidím. „Zhruba před rokem jsme si v centru s kamarádem otevřeli praxi.“

Hazel závistivě vzdychne. „Celý den jen lidem vysvětluješ, jak se mají starat o své tělo, aby je poslouchalo, což by se mi taky líbilo.“

„No, po pravdě občas někomu řeknu, aby si stáhl kalhoty, i když málokdy těm, které bys chtěla vidět od pasu dolů.“

Hazel se zamyšleně mračí. „Někdy si říkám, jak by to na světě vypadalo, kdybychom nikdy nevymysleli šaty.“

„Tak přesně tohle mě ještě nikdy nenapadlo.“

Hazel se nemíní dát odradit. „Myslím, co všechno by se změnilo, kdybysme celou dobu chodili nazí?“

„Nejspíš bysme nejezdili na koni,“ říkám a usrknu trochu vody.

„Nebo bysme prostě jen měli mozoly na divných místech,“ uvažuje Hazel a ukazovákem si ťuká na rty. „A sedadla na kola by asi vypadala trochu jinak.“

„Velmi pravděpodobně.“

„Ženy by si neholily ohanbí.“

Celý tělem mi prochází nepříjemné mrazení. „To je vážně děsné slovo, Hazel.“

„Proč? Uvnitř vagíny žádné ochlupení nemáme.“ Potlačuju další záchvěv a Hazel mi věnuje plamenný pohled napomínané ženy. „Co ti vadí, nad ‚šourkem‘ se taky nikdo neošklíbá.“

„Tak já si na ‚šourek‘ vážně nepotrpím. Stejně jako nepoužívám slovo ‚žalud‘.“

„Žáálud,“ protahuje Hazel. „Vážně hrůza.“

Pár vteřin na ni jen němě zírám. Má odhalená ramena, levé s jednou osamocenou pihou, krásně tvarované klíční kosti a paže vypracované, jako by pravidelně cvičila. V duchu si představuju, jak místo činek posiluje s melouny.

„Z těch tvých řečí mám pocit, jako bych měl v hlavě,“ říkám a koukám jí do skleničky. „Možná je to nějakou zvláštní osmózou.“

„Myslím, že z nás budou nejlepší přátelé,“ poznamená Hazel, a zatímco udiveně mlčím, zvedne ruku a prohrábne mi vlasy. „Oba žijeme v Portlandu, ty máš přítelkyni, já spoustu nezkouknutých seriálů na Netflixu a oba nesnášíme slovo ‚žalud‘.“ Navíc znám a mám moc ráda tvoji sestru. A ona má ráda mě. Lepší předpoklady pro přátelství mezi mužem a ženou si nedokážu představit. Nehledě na to, že kdykoli jsme se prozatím potkali, pokaždé jsem byla naprosto nemožná, takže tě nejspíš jen tak neodradím.“

Rychle polykám další hlt vody. „Ale určitě se o to budeš snažit.“

Hazel se tváří, jako by moji poznámku neslyšela. „Podle mě ti připadám zábavná.“

„Podobně jako mě baví klauni.“

Hazel zvedne hlavu a v jejích očích je vidět vzrušení. „A to jsem si fakt myslela, že nikdo jiný klauny nemiluje!“

Stěží se bráním smíchu. „Jen žertuju. Klauni mě ve skutečnosti děsí. Hlavně ti, co koukají z kanálu, protože to aby se potom člověk bál vylézt na ulici.“

„Nevadí.“ Hazel se do mě zavěsí a vede mě směrem k největší skupině hostů. Když se ke mně přitiskne, abych ji dobře slyšel, kolem pupku cítím zvláštní tlak v žaludku, jako před prvním sjezdem na horské dráze. „Aspoň máme na čem pracovat.“

–=–

Zastavíme se u dvou mužů vedle zabudovaného grilu – sestřiných (a teď i Hazeliných) kolegů Johna a Yuriho –, kteří okamžitě přestanou mluvit.

„Já jsem Hazel a tohle je Josh,“ říká Hazel a rozhodným gestem jim podává ruku.

Všichni tři si vyměňujeme lehce pobavené pohledy, protože já oba už roky znám.

„Malý návrat do minulosti,“ poznamená John a kývne na mě hlavou, ale současně třese Hazel rukou. Sleduju, jak si ho Hazel pozorně prohlíží – jeho dlouhé dredy, které mu sahají až po ramena, vousatou tvář pod baretem a hruď v tričku s nápisem „Vědě na tvých názorech nezáleží“ – a se zatajeným dechem přemýšlím, co si asi tak myslí, protože pokud jde o bělocha s dredy, je vážně neodolatelný. Ona se ale otočí k Yurimu a s úsměvem se s ním zdraví.

„John a Yuri pracují s Em,“ vysvětluju a lahví s vodou ukazuju na Johna. „John, jak bys asi uhodla, učí ve vyšších ročnících fyziku a Yuri se kromě hudby věnuje divadlu. Tady Hazel je nová učitelka třeťáků.“

Oba gratulují a Hazel odpovídá malým pukrletem. „Třeťáci mají taky hudebku?“ ptá se Yuriho, který přikyvuje: „Od přípravky do druhé třídy jenom zpěv a ve třetí začínají se strunnými nástroji. Houslemi, violou nebo cellem.“

„Mohla bych se taky učit?“ zeptá se Hazel a nadzvedne obočí. „Myslím ve třídě, spolu s dětmi?“

John a Yuri se pobaveně usmívají, jako by nechtěli věřit vlastním uším. Vždycky jsem si představoval, že většina učitelů během volné hodiny dříme, cpe se nebo brečí. Hazel se ale vesele vrtí a předvádí hru na cello. „Vždycky jsem chtěla být slavná virtuoska.“

„Podle mě bys asi mohla,“ přikyvuje Yuri, zjevně ohromený Hazeliným diblíkovským smíchem a okouzlující upřímností. Otočím se k Hazel a trochu si dělám o Yuriho starosti, ale když vidím, jak si prohlíží její prsa, uklidňuje mě, že vypadá naprosto spokojeně.

„Většina virtuosů začíná tak ve čtyřech letech a někteří už v pěti koncertují,“ vysvětluju.

„Tak to bych se do toho měla rychle pustit. Doufám, že mě nezklameš, Yuri.“

Nový známý se směje a ptá se, odkud Hazel pochází. Poslouchám jen napůl – narodila se v Eugene, vyrostla jako jedináček v rodině umělecky zaměřené matky a otce, který pracoval jako technik, a chodila na Lewis & Clark College – a současně vytahuju mobil z kapsy a procházím poslední zprávy od Tabby, které přišly ve zhruba pětiminutových odstupech. Přiznávám, že mi dělá radost, když si představuju, jak opakovaně zapínala telefon a čekala na mou odpověď.

Nesmíš se na mě zlobit.

Řekla jsem Trish, že tentokrát je to
naposledy, kdy v pátek zůstanu až do noci.

Mám zkusit přijet aspoň zítra, nebo je to zbytečná námaha?

Tak už se na mě nezlob, Joshíku,
je mi to fakt moc líto.

Dlouze a pomalu vydechuju a vyťukávám odpověď:

Jsem na večírku u Em, takže jsem neslyšel mobil. A nezlobím se. Jestli chceš, přijeď zítra, ale nechám
to na tobě. Dobře víš, že tě vždycky rád vidím.

–=–

„Vážně říkala, že z vás budou nejlepší přátelé?“ ptá se sestra a se zamračeným výrazem odhazuje košili zpátky na hromadu v obchoďáku. „Doteď jsem byla nejlepší přítelkyně já.“

„Jo, to říkala taky.“ Při vzpomínce na Hazel, která si bere od Davea svou čtvrtou margaritu a prosí mě, abych jí zastrčil blůzu, se stěží bráním smíchu, ale nakonec přece jen zůstanu vážný. „Je to pěkné číslo.“

„Hodně jsem se s ní změnila,“ pokračuje Em. „A totéž se stane tobě.“

Myslím, že vím, o čem sestra mluví, ale když si vybavím důsledky Hazelina vlivu, nevidím na něm nic špatného, protože takhle zábavná a nenucená sestra nikdy předtím nebyla. Hazel je úplně jiná než Tabby a Zach. Po pravdě se nepodobá vůbec nikomu, ale ve srovnání s mou dívkou a nejlepším přítelem – v obou případech klidnými a vyrovnanými lidmi — působí jako dokonalý protiklad , takže ji beru jako příjemnou změnu a osvěžení

Připadá vám to jako děsný příměr? Dívám se na sestru a přemýšlím, jak moc mi může ublížit ramínkem, které drží v ruce.

„Hazel je napůl sexy divoženka a napůl ostrý odstín v monotónní krajině.“ Em stáhne košili z ramínka, podá mi ji a já si ji přehodím přes rameno. Jako obvykle ji nechávám, aby mi vybrala oblečení. „Vůbec nechápu, jak to, že Tabby už zase nepřijela.“

Na tohle nehodlám skočit. Em se mě snaží už potřetí vmanipulovat do hovoru o mé přítelkyni.

„Copak nechápe, že na vztazích se musí pracovat?“

„Má toho hodně a termíny nepočkají, Em,“ namítám a pomalu k ní sklouznu pohledem.

„Vážně?“ V jejím pištivém hlase slyším podrážděnost a vidím, jak si vybíjí vztek na kraťasech, které prudkým pohybem odloží zpátky na stojan před sebou. „A nejsou to jenom výmluvy… nevypadá to spíš jako…“

Se zatajeným dechem se připravuju na pokračování a doufám, že si ho sestra odpustí.

„Že tě podvádí?“

Dotáhla to až do konce.

„Vezmi si, jak je to s tebou, Emily, když Dave tráví dlouhé hodiny ve škole a ty u mě vysedáváš po večerech a stěžuješ si, žes ho už celé dny neviděla. Taky ti přece neříkám, že by mohl mít někde bokovku.“

„To ne, ale Dave není pitomec ani větroplach.“

To už je na mě moc. „Co vlastně máš proti Tabby? Vždycky se k tobě chovala moc hezky.“

Emily sebou trochu cukne, protože na podobně zvýšený hlas ode mě není zvyklá. „Nejde o to, že bys pro ni byl moc dobrý, nebo naopak ona pro tebe, spíš mi připadá, že pocházíte z odlišného prostředí. Každý máte jiné životní hodnoty.“

Musím přiznat, že moji rodiče – kteří se přestěhovali ze Soulu v devatenácti jako čerství novomanželé – si na Tabithu dvakrát nepotrpí, jenže těm by se vedle mě nejspíš nelíbila žádná nekorejská dívka. A bohužel nemyslím, že by Emily mluvila právě o tomhle, takže na ni chvíli jen nechápavě zírám.

Sestra se mezitím pomalu otočí a začíná vypočítávat na prstech.

„Tabby je mezi mými známými jediný člověk, který má doma hedvábné povlečení, a ačkoli dlouhé hodiny tráví před zrcadlem, nakonec stejně pokaždé vypadá, jako by zrovna vylezla z postele. Zatímco ty miluješ stanování a pořád ještě nosíš tepláky, které jsem ti dala před devíti roky pod stromeček.“

Stále stejně nechápavě kroutím hlavou.

„Pitomé holčičí seriály bere jako příručku společenské etikety a u těch kvalitních vůbec nerozumí ironii, nemluvě o tom, že už viděla celkem čtyři filmy Christophera Guesta a ani jednou se při nich nezasmála. A když za tebou náhodou přijede, polovinu času tráví na Instagramu a probírá, které celebritě to v poslední době nejvíc slušelo.“

Udiveně mrkám a snažím se o nějaký závěr. „Takže ti na ní vadí… že je příliš povrchní?“

„To jsem neřekla. Jestli bez toho, co dělá, nemůže být, pak je to v naprosto v pořádku. Jen se snažím říct, že toho nemáte moc společného. Často vás sleduju a mám pocit, že převážně mlčíte nebo tak nanejvýš požádáte, aby vám ten druhý něco podal: „Tabby v podstatě žije jen módou a Hollywoodem a tím, jak kdo vypadá.“ Emily mě upřeně pozoruje, a zatímco přemýšlím o jejích slovech, nervózně si přehazuju hromadu šatů, které mi vybrala, z ruky na ruku.

„Takže je velké štěstí, že mně na tom, co nosím, vůbec nezáleží. V tomhle ohledu zjevně nechávám rozhodnutí na ženách z nejbližšího okolí.“

Sestřiny oči se mění v uzounké štěrbinky, takže nejspíš zvažuje útok z nové pozice. „Co přesně spolu děláte, když za tebou přijede?“

Rychle v duchu procházím výjevy z několika posledních Tabbiných návštěv. Milujeme se. Zajdu do obchodu na rohu pro něco k jídlu, a protože Tabby netouží po vyjížďce kánoí ani spaní pod širým nebem a mně se nechce trávit večery v barech, jsme doma a užíváme si sex. Někdy zajdeme někam do okolí na večeři a pak skončíme v posteli.

Předpokládal jsem, že podobně podrobnou odpověď sestra nečeká, ale jak se ukazuje, nečeká vůbec žádnou. Místo toho po krátké odmlce pokračuje. „A co děláte, když přijedeš ty za ní?“

Další hodiny v posteli, návštěvy klubů a přeplněných restaurací, kde všichni civí do mobilu a posílají zprávy známým u sousedního stolu, a k tomu moje stížnosti, že mě to nebaví. Úlevu přináší jen pěší túry národním parkem, po kterých ale opět přichází návrat a samozřejmě sex.

Emily pomalu odvrátí hlavu. „Asi se zbytečně pletu do tvých věcí.“

„Přesně to děláš,“ přikývnu a jdu před ní směrem k pokladně. Oblečení už mám až po krk.

Platím za nás za oba, děkuju pokladní a pak jdeme společně po dlážděné cestě mezi stánky, z kterých nám neodbytní prodejci strkají pod nos vzorky zmrzliny. Emily se usmívá a tváří se smířlivě. „Co kdybychom se raději vrátili k původnímu tématu?“

S tím můžu jen souhlasit. „Myslím, že jsme mluvili o grilování.“

Emily ke mně pomalu klouže pohledem. „Chceš říct, že jsme probírali Hazel.“

Takže tak. Najednou mi to dochází. Prudce se otočím a zastavím ji rukou na rameni. „Já ale přítelkyni mám.“

Sestra se pokouší o nechápavý výraz. „To vím.“

„Já jen, že se k sobě s Hazel Bradfordovou ani trochu nehodíme. Pro případ, že by tě napadlo snažit se nás dát dohromady.“

„Vůbec o nic se nesnažím,“ ohrazuje se Emily. „Jenom že je s ní zábava a přesně tu potřebuješ.“

„Jenže nevím, jestli bych tu její zábavu přežil.“

Emily si přehodí nákupní tašku přes rameno a pobaveně na mě cení zuby. „Tak to se dá asi zjistit jen jediným způsobem.“

TŘETÍ KAPITOLA

HAZEL

Ani na okamžik nepochybuju, že muž, kterého mám před sebou, mému dilematu rozumí – po pravdě jsem si jistá, že něco podobného zažívá několikrát denně. „Jsem vážně strašně nerozhodná,“ bodám se prstem do hrudi. „Problém je v tom, že je tu tolik skvělých možností.“

„Hm.“ Prodavač v obchodě s domácími zvířaty na mě nezúčastněně civí a v puse převaluje ze strany na stranu žvýkačku. „Možná bych vám mohl poradit.“

„Rozhoduju se mezi labyrintkou a morčetem.“

„To mi připadá jako dost velký rozdíl,“ řekne prodavač a já sleduju, jak mu brýle pomalu kloužou po nose a k mému nevýslovnému úděsu se zastavují o zarážku v podobě nežitu s obří bílou hlavičkou.

„Tak mi aspoň řekněte,“ naléhám a párkrát zvednu obočí, „jak byste se rozhodl vy? Vybral byste si rybku nebo něco chlupatého? Jak vidíte, už mám psa–“ ukazuju na Winnie na vodítku u nohy, „a doma taky králíka a papouška. A teď bych jim ráda pořídila ještě jednoho kamaráda.“

Mladík na mě kouká jako na totálního blázna. „Takže –“

„A lízej a lízej.“

Prodavač vyjeveně zírá a chvilku trvá, než mi dojde, že slova mé oblíbené rapperky Khie vychází z mého telefonu, kde jsem její písničku „My Neck, My Back (Lick It) rozhodně nepoužila jako vyzváněcí tón. Bleskově se dám do pohybu a horečně hledám v kabelce. „Bože můj!“

„Pěkně lízej, a lízej a netvař se, jen lízej.“

„Bože můj, bože můj.“ Konečně telefon nahmatávám.

„Lízej.“

„Hrozně se omlouvám, je mi to vážně moc –“

„Pěkně lízej a lízej a…“

Telefon mi padá na zem a chvíli zápasím s Winnie, abych se k němu dostala – „Lízej vpředu a lízej vzadu“ – a konečně ho bleskovým pohybem palce umlčela.

„Emily!“ zdravím přemrštěně nadšeným tónem jako operní subreta, abych aspoň trochu zakryla rozpaky, a současně se omlouvám postarší majitelce mopslíka, která si prohlíží vodítka a nejspíš se zotavuje z menší mozkové příhody. Její pejsánek štěká jak smyslů zbavený a spolehlivě přehlušuje Winnie, jež totéž zvládá s dalšími třemi psy čekajícími v řadě, včetně jednoho, který pod sebou ze stresu právě nechal hromádku.

„Kde to proboha jsi, Hazel?“

„Ve zverimexu,“ vysvětluju přiškrceným hlasem. „Zrovna vybírám…“

Pár okamžiků je ticho, takže koukám na obrazovku, jestli se hovor přerušil. „Jsi tam?“

„Vážně myslíš, že ti v bytě chybí další zvíře?“

„Taky si nekupuju německou dogu. Rozhoduju se mezi hlodavcem a rybou.“

Zvednu hlavu k prodavači – kterému podle jmenovky říkají Brian – a rozpačitě se mu nejistým mávnutím ruky omlouvám. „Ale spíš by mě zajímalo, má nejdražší přítelkyně,“ pokračuju k Emily, „jestli jsi mi náhodou už zase nezměnila vyzvánění?“

„Tu melodii z Tommy Boye jsem už prostě nemohla ani slyšet – ještě jednou, a asi bych se vážně picla.“

Přemýšlím, kde bych sehnala pár hladových draků, kteří by si na ní pěkně smlsli. Nebo aspoň pořádné hejno žíznivých komárů. „Takže Khia je lepší? Tos tam proboha nemohla dát obyčejné vyzvánění?“

„Poslala jsem ti textovku,“ směje se Emily. „Buď ať přestaneš s těmi ujetými cajdáky, nebo ať si telefon aspoň ztišíš.“

„Jsi pěkně panovačná potvora.“

Přesně jak jsem předpokládala. Emily mou poznámku ignoruje a místo toho pokračuje. „Hele, nevadilo by ti, kdybych dala Joshovi tvoje číslo?“

„Ani ne. Pokud s tím počkáš, abych si mohla změnit vyzvánění.“

„Zrovna jsme spolu na nákupech,“ vysvětluje Emily. „Tabitha je v L. A. a Josh se tváří jako kakabus. Dobře si pamatuju, jak skvěle jste se na večírku bavili, a ráda bych, aby si zase trochu užil.“

V pozadí slyším Joshův bolestně zoufalý vzdech: „Nejsem žádný kakabus.“

Z představy dalšího setkání s Joshem Imem se mi maličko točí hlava, ale setkání s Joshem Imem, který se tváří jako kakabus, zní jako zajímavá výzva. „Zeptej se ho, jestli by nechtěl zítra zajít na oběd!“

Emily na druhém konci opakuje můj návrh a pak se nic neděje.

Dlouhé, trapné ticho.

Představuju si, jak po sobě oba sourozenci střílí významnými pohledy:

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Každá ráda kamaráda.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.